GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<סער הראל: מה זה אומר לילד לגור או לחיות או להתחנך בתוך אי בקהילה שלו?
<סער הראל: דוגמה של ילד אחד.
<סער הראל: אני ניהלתי בית ספר כזה במשך שבע שנים.
<סער הראל: יכולתי להביא לכאן עכשיו מאות דוגמאות.
<סער הראל: להביא ילד אחד שהצליח, אני שמח בשבילו וזה מצוין אבל זה לא מעיד על הכלל.
<סער הראל: גם בית ספר אחד או עשרה בתי ספר שאנחנו יודעים שהם ברמת תפקוד סבירה ואפילו טובה בחלקם, מתוך ה-61 שאני יודע להגיד שחלקם הגדול הוא פיקציה, שיש בו רישומי תלמידים שהם פיקציה, שיש בו ילדים רשומים שלא מגיעים, שאף אחד לא עוקב אחרי הביקור הסדיר.
<סער הראל: מצאנו בשמונה האלה מורים בלי תעודות הוראה, בלי הכשרה לחינוך, בלי הכשרה לטיפול בילדים בסיכון והם מלמדים ילדים.
<סער הראל: איזה ילד צריך להתחנך ללמוד אנגלית אצל מורה שאין לו תעודת הסמכה לאנגלית?
<סער הראל: או מתמטיקה?
<סער הראל: או עברית?
<סער הראל: או לשון?
<סער הראל: איזה ילד?
<סער הראל: הילד שלך?
<סער הראל: הילד שלי?
<סער הראל: רק ילד חלש, מודר, שמותר לעשות בו מה שרוצים.
<סער הראל: איזה ילד יכול ללמוד היסטוריה לא על ידי מורה להיסטוריה?
<סער הראל: הדבר הזה שבו מסתכלים על הילדים דרך החינוך, דרך המקצוע, ולא דרך תפיסה של ילדים שזקוקים למשאבים נוספים והכי מקצועיים שיכולים להיות, דרך אגב, כולל אגף השפ"י שמטפל במח"טים, כולל השפ"חים העירוניים, כולל הטיפול הקהילתי שאנחנו נותנים בכלל דרך רווחה חינוכית, דרך התכנית הלאומית.
<סער הראל: לכן אנחנו אומרים עוד פעם שחלק מהתהליך המשייך המשמעותי הוא להגיד לילדים האלה שהם חלק מכולם.
<סער הראל: אין סיבה שילד ילמד תחת הכלכלה, מבודד מהקהילה שלו, לא זוכה לשירותים הכלליים שלה, לא זוכה לשירותים הכוללים של משרד החינוך, אפילו לא של מינהל חברה ונוער בהקשר הזה.
<סער הראל: איך אנחנו עושים משהו רציף יותר.
<סער הראל: דרך אגב, גם אני הייתי ילד כמוך.
<סער הראל: גם אני למדתי בחינוך מקצועי.
<סער הראל: המעטפת הזאת, אתה יודע, יש לי הרבה מה להגיד עליה במובן הזה.
<סער הראל: אבל גם היקף השירות והטיפול ואיכות השירות והטיפול שילד בסיכון זוכה לו בתוך המערכת הוא ביי פר לא באותה רמה.
<סער הראל: ביי פר.
<סער הראל: ראינו את שמונת בתי הספר.
<סער הראל: אנחנו בתהליך עם השמונה.
<סער הראל: התחלנו לפני שנתיים.
<סער הראל: אנחנו עושים שנה מקצועית בתוכו, אנחנו מהדקים הכשרות, אנחנו מכניסים טיפולים, אנחנו מדברים בהיבטים הרגשיים, אנחנו מחזקים תחושת שייכות, אנחנו מייצרים תחושת מוגנות.
<סער הראל: אני אומר לך - אתה צריך להיות עם יד על הדופק, עם יד על הלב, צריך להגיד את האמת – שמצאנו פערים קשים, כבדים, מטרידים ומעיקים מאוד ביחס לעבודה עם ילדים בסיכון.
<סער הראל: מעיקים מאוד מאוד, אבל אני לא מתפלא כי כך זה כשמשרד הכלכלה מטפל בחינוך.
<קריאה: ומה יקרה כשזה יהיה ברווחה?
<סער הראל: שלא לדבר על כך שזה יהיה ברווחה.
אלי אלאלוף: עוד לא הוחלט.
אלי אלאלוף: משפחת ברוניצקי, זה סופר דה-לוקס.
אלי אלאלוף: תתחילו אתם.
<דיתה ברוניצקי: צהרים טובים ותודה על תשומת הלב.
<דיתה ברוניצקי: אני היום פעילה בתחום החינוך או ההשכלה המקצועית לאחר שפרשתי מניהול אורמט לפני שנתיים.
<דיתה ברוניצקי: רק בכובע הזה אני כאן.
<דיתה ברוניצקי: אין לי שום אינטרס לא למשרד אחד ולא למשרד אחר אבל כן לילדים ולכל המסלול המשקי, לאן הם יגיעו בסופו של דבר.
<דיתה ברוניצקי: אנחנו מלווים את המערכת הזאת.
<דיתה ברוניצקי: יש לנו את בית ספר אורט אורמט כבר ארבעים וכמה שנים, שזה בית ספר תעשייתי ומאז שפרשתי אני מלווה את בית הספר היסודי בשכונה חלשה ביבנה.
<דיתה ברוניצקי: בית ספר ביאליק.
<דיתה ברוניצקי: אני יכולה להביא ניסיון מהשטח וזה מה שאני רוצה להביא לדיון הזה כי באמת לא אכפת לי אם בתי הספר יהיו תחת משרד א' או תחת משרד ב'.
<דיתה ברוניצקי: כואב לי אם הם יקבלו טייטל של רווחה שאני חושבת שזה טייטל רע מאוד להשכלה טכנולוגית בכלל ואני לא יודעת מה להציע לעשות עם זה, אם זאת כבר החלטה.
<דיתה ברוניצקי: זה יעבוד קצת נגד הרצון שלנו להעלות את התיוג של החינוך המקצועי ושל ההשכלה הטכנולוגית בכלל.
<דיתה ברוניצקי: אני רוצה שנשמע את הדוגמה.
<דיתה ברוניצקי: יושב ראש הוועדה אמר שמדוגמה אחת לא קובעים את הכלל, אבל זאת הדוגמה שאני מכירה ואותה אני רוצה להציג.
<דיתה ברוניצקי: קודם כל, מקור הילדים שבאים לבית הספר שלנו, אלה ילדים שנשרו ממערכת החינוך.
<דיתה ברוניצקי: זה מקור הילדים.
<דיתה ברוניצקי: זאת אומרת, היכן שהוא במערכת החינוך לא טיפלו בהם כפי שצריך.
<דיתה ברוניצקי: אם אני עושה קפיצה לבית ספר ביאליק שהוא בית ספר יסודי, אני רואה איך זה קורה שם.
<דיתה ברוניצקי: אני רואה שם שהמורה לאנגלית לא יודעת אנגלית.
<דיתה ברוניצקי: אז אנחנו ביום לימודים ארוך, בהתנדבות שאנחנו צריכים להביא לבית הספר הזה, אנחנו צריכים ללמד אותם.
<דיתה ברוניצקי: לא לחזק את האנגלית אלא ללמד אותם אנגלית מהתחלה כי הם לא קיבלו את זה בבית הספר.
<דיתה ברוניצקי: זאת אומרת, אלה בעיות שקיימות במערכת החינוך.
<דיתה ברוניצקי: מה שאני רוצה להביא מהדוגמה הזאת זה בעיות שקיימות במערכת החינוך שלנו ולא חשוב באיזה מהמשרדים היא מתנהלת.
<דיתה ברוניצקי: אלה בעיות קשות וכואבות ולפחות יהודה ואני בחרנו לעצמנו כמשימה לעשות מה שאנחנו כאזרחים יכולים לעשות כדי לשנות את המצב הזה.
<דיתה ברוניצקי: נחזור לבתי הספר התעשייתיים.
<דיתה ברוניצקי: דברים שהם כל כך נראו טריביאליים, לתת ציוני מגן לבחינות בגרות של תלמידי בתי הספר התעשייתיים – לא קיבלו ולמה?
<דיתה ברוניצקי: בגלל מלחמה בין המשרדים.
<מיכל כהן: ממש לא בגלל מלחמה.
<מיכל כהן: אנחנו לא המפקחים שם ואיך אנחנו יכולים לתת להם ציוני מגן?
<מיכל כהן: אנחנו לא מפקחים על הלמידה שם ולכן איך אנחנו יכולים להכיר בזה?
<מיכל כהן: את יודעת שיש בתי ספר במשרד החינוך שאין להם אפשרות לתת ציוני הכרה אם הם לא עומדים בסטנדרטים, שאנחנו מפקחים עליהם והם לא יכולים לתת ציוני מגן?
<מיכל כהן: את רוצה שאנחנו נאפשר להם לתת ציוני מגן כשאנחנו בכלל לא מפקחים?
<דיתה ברוניצקי: בכל השנים האלה ניסיתם לתאם פעולה?
<מיכל כהן: ניסינו לתאם הרבה פעולות.
<סער הראל: הם לא רוצים.
<דיתה ברוניצקי: אני לא מכירה את זה.
<דיתה ברוניצקי: אני רוצה להמשיך ולתת עוד אספקט של העבודה בצמודי מפעל, שאני חושבת שהיא חשובה מאוד וזה דבר שלפי דעתי אסור לוותר עליו.
<דיתה ברוניצקי: זה נותן כמה וכמה דברים.
אלי אלאלוף: יש לכם הרגשה שבאמת הייתה תכנית להרוס טוטלית את מה שקיים ולהתחיל מהתחלה?
<דיתה ברוניצקי: כן.
<דיתה ברוניצקי: זאת הייתה ההתרשמות מקריאת העיתונים.
אלי אלאלוף: בזכות החברים שלי אני באתי מאורגן.
אלי אלאלוף: אם אתם תמצאו כאן מילה אחת שאומרת לפרק את החינוך המקצועי, תקבלו מיליון שאין לי כמובן.
<דיתה ברוניצקי: זה לא לפרק את החינוך המקצועי.
<דיתה ברוניצקי: השאלה איך לעשות את זה.
אלי אלאלוף: זה לתת לילדים אופציות נוספות.
אלי אלאלוף: אני לא רוצה להיראות תומך במסגרת זו או אחרת, אבל תביני, המשפט שאמרת לפני כמה שניות שזה עומד להיות תחת רווחה, המסגרת הזאת הפכה למטרה פוליטית ולא מקצועית.
<דיתה ברוניצקי: אני מסכימה.
אלי אלאלוף: כאשר כתבנו את הדוח הזה לפני שלוש שנים, לא לקחנו ולא נתתי לאף אחד להתערב פוליטית, ראשית, כי אני לא מבין בזה ולא הייתי במשחק של אף אחד, ונתנו המלצות מאוד ברורות.
אלי אלאלוף: המערכת הקיימת צריכה להיות הרבה יותר משוכללת, הרבה יותר קרובה לילד, לחפש יותר פתרונות לילדים ולא אמרנו שצריך לסגור.
אלי אלאלוף: לא חשבנו בכלל, בוודאי לא אחרי שביקרתי אצלכם וראיתי את הילדים שהפכו לבוסים גדולים של המערכת שלכם.
<דיתה ברוניצקי: לא יודעת.
<דיתה ברוניצקי: זה מה שהיה בעיתונות.
אלי אלאלוף: מה שהומלץ כאן זה לתת יותר אפשרויות לילדים כדי שיהיה להם מגוון של אפשרויות.
אלי אלאלוף: את צודקת ויכול להיות שתקבלו ילדים שנפלטו מהמערכת, אבל אם המערכת הייתה לה מערכת נוספת שהיא נותנת את התשובות שנתנו לחלק, אולי זה לא היה ואז המדינה שלנו הייתה עם מערכת מסודרת כוללת שלא אחד פוגע בשני וכולי.
אלי אלאלוף: המטרה שלנו היא לתת תנאים אופטימליים לילד להשיג את מה שהוא יכול לפי הפוטנציאל האישי שלו ועוד יותר.
<דיתה ברוניצקי: זו גם המטרה שלנו.
<דיתה ברוניצקי: אין לנו מטרה אחרת.
אלי אלאלוף: זאת המטרה ואין שום מטרה אחרת.
אלי אלאלוף: חברים, אני אומר לכם שאם אתם רוצים שנעשה דיון על ביקורת על משרד החינוך – יש לי ואתם לא יודעים כמה אבל זה לא הדיון.
אלי אלאלוף: הדיון היום הוא איפה יהיו בתי הספר המקצועיים ואיך יהיו בתי הספר המקצועיים.
אלי אלאלוף: איך יקבלו את השירות הנכון.
אלי אלאלוף: היכן שזה יהיה יעיל.
אלי אלאלוף: לדעתי לא מסיבות מקצועיות הולכים להזיז אותם.
מירב בן ארי: הבעיה היא שכל מה שאתה אומר, אדוני היושב ראש, זה הכול שיקולים מקצועיים.
מירב בן ארי: כל מה שקורה עכשיו מלפני שבועיים ובשבוע שעבר, זה הכול משיקולים פוליטיים והכול על גב הילדים האלה.
מירב בן ארי: אני באמת מנסה לחשוב אם הדיון שלנו באמת יכול להשפיע ולשנות כי אנחנו כאן מחליטים ו-12 אלף ילדים ישלמו מחיר אישי מאוד גבוה.
מירב בן ארי: מהיכרות אתך, אתה בולדוזר רציני.
מירב בן ארי: אני לא יודעת, אולי מכאן תבוא הישועה כי אני אומרת לך שאחרי היומיים האחרונים, מה עשינו?
מירב בן ארי: אנחנו יכולים להתייחס בכמה מלים?
מירב בן ארי: אני ממש בקצרה אגיד שזה לא נראה לי הגיוני שבמדינה מתוקנת יש שתי מערכות חינוך.
מירב בן ארי: זה באופן עקרוני.
מירב בן ארי: לא יכול להיות כך.
מירב בן ארי: צריכה להיות מערכת חינוך אחת לכולם, לטוב ולרע.
מירב בן ארי: צריך לזכור כאן כמה דברים.
מירב בן ארי: האחד, החבר'ה האלה שהגיעו לבית הספר בכלכלה, לא הגיעו לשם מהגן.
מירב בן ארי: זאת אומרת, הם עשו סיבוב במערכת החינוך ומערכת החינוך לא נתנה להם את הפתרון.
מירב בן ארי: אני אומרת שוב משיקולים מקצועיים נטו, עשר שנים עבודה עם נוער בסיכון, ילדים שאני לקחתי יד ביד ושכנעתי את ההורים שלהם להוציא אותם מבית הספר כדי לקחת אותם לבית ספר מקצועי.
מירב בן ארי: שכנעתי.
מירב בן ארי: היו הורים שאמרו לי לא, שיהיה בבית הספר, אבל אמרתי להם שאין לו סיכוי.
מירב בן ארי: עכשיו יש לי נער שלי שאני מבקשת, אני כבר שנה וחצי לא במרכז שלי, ומתחננת למפקחת שיהיו לו 12 שנות לימוד כי הוא לא שרד את השעות.
מירב בן ארי: עכשיו אני מנסה שלפחות יסיים 12 שנות לימוד.
מירב בן ארי: החשש שלי תמיד היה שאם אני אשאיר אותו בבית הספר הרגיל, אפילו 12 שנות לימוד הוא לא יקבל.
מירב בן ארי: באמת הלכתי ושכנעתי ואני רואה אותך, אני מסתכלת עליך, אני מניחה שאתה בטח תדבר, אבל היו לי הרבה חבר'ה שנכשלו כישלון חרוץ במערכת ובסוף עשו י"ג ו-י"ד והם באמת סיפורי הצלחה.
מירב בן ארי: לכן אני בעד העניין הזה אבל ויש לי כאן אבל מאוד גדול.
מירב בן ארי: אני חושבת שזאת הזדמנות היסטורית שבאה מערכת החינוך ואומרת שהיא רוצה לקחת אחריות.
מירב בן ארי: אני סקפטית כמוך, שולי, אני יודעת מאיפה אתה מגיע.
מירב בן ארי: גם אני ישבתי ודיברתי עם מיכל וכמובן סער הראל שהוא באמת איש שפיו וליבו שווים בנושא של נוער בסיכון.
מירב בן ארי: אני מאמינה לו.
מירב בן ארי: אמרתי לך את זה.
מירב בן ארי: אני חושבת שיש כאן הזדמנות היסטורית כי בסופו של דבר מה שאני, ואנחנו מכירים, ברגע שהוא אמר את זה, הייתי חייבת לומר לו שניהלתי מרכזים של נוער בסיכון, אנחנו באים לכאן עם שיקולים מקצועיים.
מירב בן ארי: לצערי השיקולים שלנו, אני לא יודעת אם יבואו כאן בחשבון ובעיני זה משהו שצריך לשים על השולחן כי שנינו דיברנו ביום שישי ושנינו מתואמים בעניין הזה.
מירב בן ארי: אני חושבת שיש כאן הזדמנות היסטורית שמשרד החינוך בא ואומר כשלתי בטיפול - והיא אומרת כאן.
מירב בן ארי: היא לא אומרת שהכול בסדר אצלנו – אבל אנחנו כן רוצים, וסער בא ואומר שהוא רוצה לבוא ולתת להם את ההזדמנות שלא נתתי, כי כן, זלזלנו בחינוך הטכנולוגי.
מירב בן ארי: כן, זלזלנו.
מירב בן ארי: כשאני למדתי, מי שהלך לבית ספר מקצועי, הוא היה סוג ב' ועד היום לצערי ההורים אומרים שהם לא רוצים שהילד שלהם ילמד שם, הם לא רוצים שהוא יידרדר.
מירב בן ארי: ברגע שהוא שומע בית ספר מקצועי, הוא אומר לי, אל תשלחי את הילד שלי לשם כי הוא יידרדר משם לפשע.
מירב בן ארי: אלה לא שנות ה-90 אז אני למדתי אלא אנחנו בשנות ה-2000.
מירב בן ארי: אני אומרת לך שני דברים.
מירב בן ארי: האחד, אני מבינה אותך ואני מבינה מאיפה אתה בא והיו לנו שיחות ארוכות ואני בעד החינוך הטכנולוגי שאני חושבת שהוא מקפצה.
מירב בן ארי: נערים שלי שלא היו מסיימים, מצאו שם פתרון.
מירב בן ארי: מצד שני, וזה צריך לקחת בחשבון, יש כאן הזדמנות היסטורית שמשרד החינוך רוצה ואומר רוצה אני ללמוד ולהבין וכן לתת כאן הזדמנות.
מירב בן ארי: לצערי – עם זה התחלתי ועם זה אני אסיים – אני לא יודעת אם השיקולים הם מקצועיים.
מירב בן ארי: יושב כאן יושב ראש הוועדה למלחמה בעוני שהמלצותיה התקבלו פה אחד ואנחנו יושבים כאן ואני אומרת לך שגם ביום שישי הייתה לנו שיחה מאוד ארוכה בטלפון, ואנחנו באים לכאן משיקולים מקצועיים נטו, שאנחנו הסתכלנו בעיניים של הילדים האלה ונתנו להם אלטרנטיבה והיום אני אומר לכם את האמת חבריי חברי הכנסת, אני לא יודעת אם יש כאן שיקולים מקצועיים.
מירב בן ארי: הוא בא וכתב את זה שחור על גבי לבן ואני לא יודעת.
מירב בן ארי: לכן אני שמחה על הדיון הזה שבעיני הוא דיון חשוב.
מירב בן ארי: היו לנו שיחות על זה בכל סוף השבוע כי זה באמת מטריד אותנו ואני יודעת שזה מטריד אותך.
מירב בן ארי: הלוואי והשיקולים שלנו היו נלקחים בחשבון לגבי הילדים האלה.
אלי אלאלוף: פרופסור טרכטנברג.
מנואל טרכטנברג: אדוני היושב ראש, אני לא שמח על הדיון הזה ולא היינו צריכים להגיע אליו, אבל מה לעשות, לפעמים זה קורה.
מנואל טרכטנברג: אני רוצה שנבין את הסיטואציה ונבין על מה מדובר כאן.
מנואל טרכטנברג: יש אנומליה מתמשכת שהיא תולדה של ההיסטוריה ומה האנומליה?
מנואל טרכטנברג: האנומליה היא שיש כמה סגמנטים של החינוך שלא נמצאים במשרד החינוך.
מנואל טרכטנברג: הסיבות הן היסטוריות.
מנואל טרכטנברג: העניין של מעונות היום שלא נמצאים במשרד החינוך, ולמה?
מנואל טרכטנברג: מכיוון שהגישה הייתה בזמנו, ואפשר להבין את זה, אני לא אומר את זה בכעס אלא אפשר להבין את זה, שצריך לסייע לאימהות עובדות לשים את הילד באיזשהו מקום בדרך לעבודה.
מנואל טרכטנברג: אני אומר את זה בצורה קצת צינית אולי.
<קריאה: בייביסיטר.
מנואל טרכטנברג: זו הייתה הגישה אז.
מנואל טרכטנברג: הייתה מטרה לאומית להגדיל את שיעור ההשתתפות של נשים בתעסוקה ומישהו היה צריך לתת את המענה ואמרו שזה שייך לתחום של התעסוקה ולכן זה שם.
מנואל טרכטנברג: לא שמישהו נתן את הדעת על מה קורה לילד.
מנואל טרכטנברג: היה שיקול כאילו מקצועי בתחום אחר.
מנואל טרכטנברג: בתחום של החינוך הטכנולוגי, גם.
מנואל טרכטנברג: זה היה כאילו פועל יוצא של הצורך של התעשייה בידיים עובדים וצריך להכשיר וכולי, שזה צורך אמיתי ולא צריך לזלזל בזה.
מנואל טרכטנברג: אמרו, מי נותן מענה?
מנואל טרכטנברג: בסדר, המשרד שמופקד.
מנואל טרכטנברג: זה לא בדיוק התגלגל כך, אבל לא חשוב.
מנואל טרכטנברג: הייתה גישה כזאת.
מנואל טרכטנברג: הדברים האלה מקבלים חיים משלהם, גם חיים בירוקרטיים משלהם וזה הופך גם לעניין פוליטי במובן של כן טריטוריה, ולא במובן שלך.
מנואל טרכטנברג: ואז יום אחד אתה מתעורר ושואל האם לזה התכוונו?
מנואל טרכטנברג: אם היינו מתחילים מחדש את החלוקה, זה מה שהיינו עושים?
מנואל טרכטנברג: משיקולים טהורים מקצועיים, התשובה היא לא.
מנואל טרכטנברג: אני באיזשהו מקום מאוד שמח על כך שמדובר עכשיו על כך שיעבירו את זה למשרד הרווחה.
מנואל טרכטנברג: כי זה ממחיש את האיוולת.
מנואל טרכטנברג: לפעמים אתה צריך להביא את זה לקצה.
מנואל טרכטנברג: הרי אני לא חושב שיש כאן מישהו שחושב שצריך להדביק על התווית של בית ספר, ילדי רווחה.
מנואל טרכטנברג: אולי זה לא נכון שלרווחה יש קונוטציה כזאת, אבל זאת עובדה.
מנואל טרכטנברג: לכן לפעמים צריך להביא את הדברים לאבסורד כדי שנבין.
מנואל טרכטנברג: אני רוצה לומר כאן משהו הרבה יותר כללי.
מנואל טרכטנברג: מה שקורה לאחרונה בחלוקה של, אלה לא תיקים אלא כאילו חלקי לגו, שאך ורק על פי צרכים פוליטיים שאתה לא מבין אותם – לפעמים שיקולים פוליטיים מעורפלים – מרכיבים ומפרקים את הפאזל הזה ללא שום התייחסות לעצם העניין, למה יש בתוך חלקי הפאזל הזה.
מנואל טרכטנברג: זה משהו שאנחנו צריכים לדחות.
מנואל טרכטנברג: זה משהו שלא יתכן שזה קורה בצורה כזאת.
מנואל טרכטנברג: זה קטע אחד, הקטע ההיסטורי.
מנואל טרכטנברג: עכשיו יש אתה קטע של התוכן.
מנואל טרכטנברג: אני מאוד סימפתטי למה שאתה אומר, שולי, לעניין הזה שצריך להיות מודל אחר וכולי.
מנואל טרכטנברג: צריך להיות מודל אחר.
מנואל טרכטנברג: אין מודל אחד שמתאים לכל סוגי הילדים.
מנואל טרכטנברג: עובדת חיים היא הטרוגניות, השונות בין ילדים.
מנואל טרכטנברג: לכן משרד החינוך, ואני מאמין שהוא יעשה את זה, צריך באמת – והתחלתם תהליך של למידה עם שמונה בתי ספר - - -
<מיכל כהן: כן, אבל יש לנו גם מערכת מקצועית.
מנואל טרכטנברג: בסדר, נכון, לא יכול להיות שמודל אחד תופס את הצרכים ואת ההתפתחות האידיאלית של כל ילד.
מנואל טרכטנברג: צודק לחלוטין.
מנואל טרכטנברג: זה לא אומר שזה צריך לשבת במקום אחר.
<קריאה: זה לא מאבק טריטוריאלי.
מנואל טרכטנברג: צריך כאן לתת את הדעת על מה אופטימלי לילד, איזה סוג מודל צריך לפתח, ומה האחריות.
מנואל טרכטנברג: אני רוצה לומר משהו לגבי האחריות והסמכות.
מנואל טרכטנברג: כשאתה שייך למסגרת ממשלתית מסוימת, יש לזה סיגנל מאוד חשוב למי אתה שייך, לאיזה עולם מושגים, חלק ממה אתה.
מנואל טרכטנברג: האם אתה כילד, אתה ילד משרד הכלכלה או אתה ילד משרד החינוך.
מנואל טרכטנברג: יש לזה משמעויות לחיים, איך אתה רואה את עצמך, התדמית העצמית, איך רואים אחרים אותך, מה אתה משקף עם זה, מה המסר של המדינה כלפי אותם 11 אלף ילדים.
מנואל טרכטנברג: שלא תבינו אותי לא נכון, אני הייתי אחראי על ההשכלה הגבוהה במדינת ישראל במשך חמש וחצי שנים ומי שיודע, שמע אותי כל הזמן אומר שתואר אקדמי הוא לא חזות הכול ועל כן גם תעודת בגרות חמש יחידות היא לא חזות הכול.
מנואל טרכטנברג: לא לשם אנחנו צריכים לשאוף לגבי כל ילד ומי שלא, מסכן.
מנואל טרכטנברג: לא, זה לא כך.
מנואל טרכטנברג: יש כל מיני אפיקים לרכישת השכלה והכשרה שהיא לא פחות איכותית מאשר תואר אקדמי.
מנואל טרכטנברג: אבל זה לא אומר שאתה צריך לתייג את הילדים האלה על רקע זה שהם במסגרת שהיא נפרדת.
מנואל טרכטנברג: לכן אני אומר שהמסר צריך להיות חד משמעי.
מנואל טרכטנברג: אנחנו לא ניתן יד כמובן לשום התייחסות לילדים האלה כילדים ששייכים למסגרת אחרת אלא למסגרת של החינוך, ומה לעשות, במדינת ישראל יש גוף אחד בלבד שאחראי על החינוך וזה משרד החינוך.
מנואל טרכטנברג: לכן באותה נשימה שאנחנו אומרים שמעונות היום צריכים לעבור בהקדם האפשרי למשרד החינוך ולא יכול להיות אחרת, באותה מידה שמשרד החינוך הראה יכולת מדהימה לקחת לעצמו את הילדים בגילי שלוש-ארבע ולבנות ולעשות.
מנואל טרכטנברג: מה קרה כאן במדינת ישראל בהקשר הזה, אין לו אח ורע בעולם שבמהירות כזאת אתה לקחת אחריות כל כך נרחבת וזה קורה.
מנואל טרכטנברג: משרד החינוך צריך להיות אחראי על כל ילדי ישראל מלידה ועד גיל 18 ולתת מענה הולם למגוון הצרכים והיכולות שלהם.
<עמיר עמר: אני מייצג את הסתדרות הנוער העובד והלומד.
<עמיר עמר: אני מגיע לכאן כי יש דבר שמאוד מטריד אותנו בכל השיח הזה וזה הנושא של עבודת הנערים והנושא של החניכות שהתייחסה אליו המנכ"לית.
<עמיר עמר: אבל לפני כן אני חייב לומר משהו.
<עמיר עמר: כל הדיבור על בתי הספר שנאמר כאן, אני 13 שנים בתוך המערכת הזאת, התחלתי כמדריך עם שחרורי מהצבא, אני מרכז פעילות, אני מלווה מדריכים ויש לנו מדריכים ב-25 בתי ספר של הנוער העובד שאנחנו נותנים להם מענה של תנועת נוער שהם יכולים להגיע אליה, מסעות לפולין, טיולים, קורסי מדריכים, את כל הדברים שכל נער אחר מקבל.
<עמיר עמר: אני חייב לומר שאני רואה הצלחות מדהימות בתוך המערכת הזאת.
<עמיר עמר: לבוא ולהשמיץ ולהגיד, יש אנשים שעושים מלאכה אדירה בלי קשר לדיון הטריטוריאלי.
<עמיר עמר: צריך לתת להם את הכבוד ואת המקום שמגיע להם.
<עמיר עמר: יש מנהלים מדהימים, יש מורים מדהימים, יש חונכים מדהימים, יש רכזות תעסוקה מדהימות וצריך לתת להם גם את הכבוד שמגיע להם.
מירב בן ארי: לא השמצנו כאן אף אחד.
<עמיר עמר: לא אמרתי.
<עמיר עמר: אני מדברר על הדיון הציבורי שבשביל להעביר, משתמשים ואומרים כמה המערכת היא לא נכונה וזה יכול לפגוע באנשים שהם פשוט עושים מלאכת קודש והצלת נפשות וזה מה שאני רואה יום יום.
<עמיר עמר: לעניין עצמו.
אלי אלאלוף: עד עכשיו זה לא היה לעניין?
<עמיר עמר: זה היה לעניין.
<עמיר עמר: זאת הייתה איזושהי הערה, אבל זה באמת עניין מרכזי שמאוד מטריד אותי, האנשים עצמם.
<עמיר עמר: הנושא של החניכות הוא דבר מאוד מאוד מרכזי.
אלי אלאלוף: אני לא מציע שנרד לפרטי פרטים.
<עמיר עמר: לא פרטי פרטים.
<עמיר עמר: כבוד היושב ראש, נאמר מספר פעמים שזאת בעיה שצריך להתמודד אתה, שבשנתיים-שלוש הראשונות - - -
אלי אלאלוף: אתה פעיל במסגרת מערכת החינוך הפורמלית?
<עמיר עמר: אני חבר בהסתדרות הנוער העובד.
<עמיר עמר: אנחנו שוחחנו עם משרד החינוך.
אלי אלאלוף: לכם יש פעילות במשרד החינוך?
<עמיר עמר: כן.
<עמיר עמר: בטח.
אלי אלאלוף: שם לא הולך לכם?
<עמיר עמר: הולך לנו בסדר גמור.
אלי אלאלוף: אז אתה רואה שהיכן שאתה תהיה, תעשה את העבודה שלך.
אלי אלאלוף: זה לא קשור למסגרת שם זה נמצא, אם במשרד זה או אחר.
אלי אלאלוף: אני אמרתי באיזה קונטקסט הדיון הזה.
אלי אלאלוף: הדיון הזה הוא לא מפלגתי.
<עמיר עמר: ממש לא.
אלי אלאלוף: הוא לא פוליטי.
<עמיר עמר: אתה מתייג אותי עכשיו סתם.
<עמיר עמר: תאמין לי שאין לי שום אינטרס מלבד האינטרס של הילדים.
<עמיר עמר: תן לי במשפט לדבר על הנושא של העבודה.
אלי אלאלוף: תקצר כי יש לנו עוד 12 דקות עד לסיום הישיבה.
<עמיר עמר: העבודה, החניכות, נותנת לילדים האלה שכר, נותנת להם חונך צמוד במקומות שהם עובדים שפשוט הופך להיות דמות משמעותית עבורם.
<עמיר עמר: אנחנו עדיין לא קיבלנו לא ייעוץ משפטי, לא הבטחה מאף גורם שהדבר הזה יישמר, שהנושא הזה של עבודת הנערים יישמר ובבתי הספר שכן עברו, אנחנו רואים פגיעה בנושא הזה של העבודה, בחלק מבתי הספר, פגיעה משמעותית בנושא הזה של עבודת הנערים וזה הדבר.
אלי אלאלוף: במשרד אחר תהיה פחות פגיעה?
<עמיר עמר: זה לא האינטרס שלי וממש לא משנה לי.
<עמיר עמר: כבוד היושב ראש, אני אבהיר.
<עמיר עמר: אותנו זה לא כל כך מעניין.
<עמיר עמר: לנו זה לא כל כך חשוב, אבל חשוב שיישמר הנושא של החניכות והעבודה.
<רונן לוי: יושב ראש איגוד המוסכים בישראל.
אלי אלאלוף: היינו אתך בדיונים אחרים.
<רונן לוי: אני קודם כל רוצה להגן, אני חושב, גם על החברים שלי שלא כאן, על המקצועות עצמם.
<רונן לוי: אני חושב שהמיתוג של המקצועות עצמם גם צריך לבוא לכאן.
<רונן לוי: אני מסתובב כאן הרבה גם בנושא המאבקים שלנו כבעלי מוסכים או כבעלי מקצועות ואנחנו לא רואים את ההגנה הזאת על המקצועות שלנו, לא על הנגרים ולא עלינו.
<רונן לוי: כשאנחנו באים לכאן לפתח את העסקים ולתת קצת יותר מקום לעסקים עצמם ולחיים העסקיים שלנו, אנחנו צריכים לפתח את המקצועות עצמם ושהמקצועות האלה יהיו מקור לגאווה.
<רונן לוי: אנחנו אוחזים במקצוע מרתק היום.
<רונן לוי: מקצוע הרכב הוא מקצוע מרתק והוא חוצה הרבה גבולות.
<רונן לוי: הוא מתחיל ממכונאות, אלקטרוניקה, המכוניות היום אוטונומיות, זיהום אוויר, בטיחות.
<רונן לוי: אחד המקצועות המרתקים ביותר.
<רונן לוי: כשאנחנו מדברים על חינוך טכנולוגי או על חינוך מקצועי, מדברים על זה כעל משהו נמוך.
<רונן לוי: קודם כל, צריך להעלות את התדמית של המקצועות, בין אם זה נגרות או משהו אחר.
<רונן לוי: אני יכול לספר לכם שביום שישי ישבתי עם חבר שלי שהבן שלו עכשיו נגר אבל הוא הולך לפנמה לעבוד שם בנגרות.
<רונן לוי: הוא אוהב נגרות אבל כאן בארץ זה משהו שהוא נמצא ברמה נמוכה.
<רונן לוי: אנחנו צריכים להתחיל לדבר על המקצועות ולהכניס אותם למשהו שהוא מקור לגאווה.
<רונן לוי: כשאנחנו מסתובבים בגרמניה, מייסטר הוא גאווה ולא משנה מייסטר מה.
<רונן לוי: אבל כאן מכונאות רכב, יודעים שכאשר אתה הולך למכונאות רכב במשרד הכלכלה, אתה נמוך.
<רונן לוי: כשאני מגיע לכאן לדיונים ומדבר על כך שצריך להחזיר את הכלכלה למוסכים, מסתכלים עלינו כעל איזה גנבים.
<רונן לוי: אנחנו מאבדים את המקצועות במדינת ישראל.
<רונן לוי: זה עניין ציוני.
<רונן לוי: אנחנו בבעיה ציונית מאוד גדולה כי אנחנו הופכים להיות ציניים.
<רונן לוי: אנחנו מטפחים רק מקצועות לא יצירתיים.
<רונן לוי: אני לא רוצה לומר איזה מקצועות יש כאן, אבל אנחנו מדברים על בתי ספר, על מאות בתי ספר, שמוציאים אנשים לא יצרניים.
<רונן לוי: מדינה לא מדבר בסופו של דבר על יצרנות.
<רונן לוי: אנחנו צריכים להחזיר את הגאווה למקצועות ולכן באתי לכאן, גם להגן על המקצועות קודם כל.
<רונן לוי: מכאן זה מתחיל.
<רונן לוי: דבר שני.
<רונן לוי: כבוד היושב ראש, לדעתי אתה צריך להתחיל לדבר כאן על שיתופי פעולה בין משרדים.
<רונן לוי: כאשר אני יושב כאן כבר כמעט חמש שנים ושומע על המאבקים האלה בין המשרדים, מבחינתנו אנחנו רואים את התהליך.
<רונן לוי: אנחנו צריכים סנכרון, משרד התחבורה והתעשייה.
<רונן לוי: אנחנו צריכים לקבוע מה התעשייה צריכה.
<רונן לוי: אנחנו תעשייה מתפתחת והטכנולוגיה רצה.
<רונן לוי: הפער בין העובדים שלנו לבין הטכנולוגיה המתקדמת ברכב הולך וגדל מדי שנה.
<רונן לוי: אותנו מה שמעניין, זה התהליך.
<רונן לוי: מי שצריך לקבוע מה צריכים ללמד במשרד החינוך ובמשרד העבודה אחר כך את הבוגרים, צריך להיות משרד התחבורה והתעשייה עצמה.
<רונן לוי: המשרדים האלה צריכים להיות הקבלנים שלנו.
<רונן לוי: כך צריך לראות את זה.
<רונן לוי: אנחנו צריכים להיות אלה שמזמינים את העבודה והילדים צריכים לבחור במקצועות.
<רונן לוי: אנחנו צריכים להתחיל את זה מכיתה ז', ח', כמו שיש מגשימים ומחשבים.
<רונן לוי: צריך לגרות אותם, להראות להם מה זאת רובוטיקה, ללכת אליהם בגילים האלה כמו שעושים במחשבים.
<רונן לוי: אף אחד לא יבחר במקצועות האלה אם לא נגרה אותם בגיל צעיר ולא נכבד אותם.
<רונן לוי: אני חושב שזאת המשימה העיקרית.
<רונן לוי: המשימה העיקרית היא לעשות כאן עבודת עומק.
<רונן לוי: מורים.
<רונן לוי: אין מורים למקצועות הטכנולוגיים במדינת ישראל.
<רונן לוי: אין מורים.
<רונן לוי: מה זה עוזר שפותחים ומעבירים בתי ספר מכאן לכאן?
<רונן לוי: זה לא משנה.
<רונן לוי: היום הכשרת מורים למקצועות הטכנולוגיים במדינת ישראל, חייבים דחוף לעשות את זה.
<רונן לוי: זה משהו שהיה צריך לעשות אותו לפני שנתיים-שלוש וארבע שנים.
<רונן לוי: חייבים דחוף להכשיר כאן מורים כי בסופו של דבר מי שעושה את העבודה, אלה המורים.
<רונן לוי: מי שילהיב את התלמידים, מי שיכניס להם את המקצועות ואת התאווה לעבוד במקצוע, בין אם זה בידיים ובין אם זה שימוש בשכל, אלה המורים עצמם.
אלי אלאלוף: אני חייב להפסיק כי יש עוד אנשים שרוצים להתייחס.
<דניאל בן דוד: שלום.
<דניאל בן דוד: אני למדתי בבית ספר במשרד החינוך ותכל'ס, בית ספר שיש הרבה ילדים ואני לא ילד שהכי התבלט בו.
אלי אלאלוף: יש גם בתי ספר קטנים במשרד החינוך.
<דניאל בן דוד: בכזה אני למדתי.
<דניאל בן דוד: למדתי בבית ספר בו למדו 400 ילדים, ארבעים ילדים בכיתה, 12 כיתות ולא הכי הצלחתי שם.
<דניאל בן דוד: הייתי ילד של חמישים, של שישים, לא תמיד נמצא בשיעורים, מסתובב כל היום והתחלתי כיתה י' בבית ספר מקצועי שבאמת נתן לי את כל מה שצריך, אם אלה הסעות עד הבית, אם זה אוכל, אם יום אחד לא הגעתי - התקשרו אלי עשר פעמים, אם זה הנהג בבוקר שמחכה לי שאני אתארגן אם לא קמתי בזמן, אם אלה שיעורים פרטניים לפני בגרויות בשעות לא שעות שהמורים היו יושבים אתנו עד הערב.
<דניאל בן דוד: אלה דברים שאני לא רואה אותם במשרד החינוך.
<דניאל בן דוד: אני לא קיבלתי אותם.
<דניאל בן דוד: ראיתי התקדמות של עצמי בתוך דבר שבחיים לא היה לי.
אלי אלאלוף: האמת, נתתי לך את רשות הדיבור כדי לשמוע אותך ולכבד את זה שבאת אבל אם הייתי המחנך שלך, לא הייתי מביא אותך.
אלי אלאלוף: זה לא פייר למי שמנצל את היופי ולשכנע כך מערכת.
אלי אלאלוף: אני חייב לומר שאני מסתכל עליו כאילו הוא הבן שלי ולא הייתי מציג אותו כך.
אלי אלאלוף: צריכה להיות גישה חינוכית.
אלי אלאלוף: אני לא מבין, אני נתתי לו את רשות הדיבור כי הוא התאמץ בשבילנו אבל הוא לא הבובה של אף אחד הילד הזה.
אלי אלאלוף: לכן, תחשבו קצת.
אלי אלאלוף: תודה לך בן דוד.
<טל לוטן: צהרים טובים.
<טל לוטן: אני אחראית על התחום של חינוך טכנולוגי, הכשרה מקצועית בהתאחדות התעשיינים.