GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי אלאלוף: אנחנו חברים הרבה שנים, מדימונה, ויש לו את הידע.
אלי אלאלוף: טוב, מי אמור להיות?
<דוד ברק גורודצקי: שלום לכולם.
<דוד ברק גורודצקי: שמי דוד ברק גורודצקי, אני מאוניברסיטת חיפה, מתוכנית רודרמן ללימודי יהדות ארצות-הברית, ששותפה ביחד עם חבר הכנסת נחמן שי, יושב ראש השדולה ליחסים עם התפוצות, לתערוכה על תרומתה של יהדות ארצות-הברית לישראל, שמוצגת לראשונה בכנסת.
<דוד ברק גורודצקי: התערוכה הפכה לאירוע ממלכתי של מדינת ישראל ובאירוע היום שותפים ראש הממשלה, יושב-ראש הכנסת, יושב-ראש האופוזיציה ויהיה פה גם השגריר האמריקאי.
<דוד ברק גורודצקי: אני אוצר התערוכה והמטרה שלנו בתערוכה הזאת היא להציג את התרומה המקיפה של יהדות ארצות-הברית, לאורך השנים, למדינת ישראל וליישוב.
<דוד ברק גורודצקי: אנחנו חושבים שהסיפור הזה לא מסופר מספיק ואנחנו רוצים לתת לו במה.
<דוד ברק גורודצקי: אני אציג ממש בכמה מילים את התרומה באופן כללי, ואחר-כך אני אתייחס באופן יותר פרטני לתחומים שקשורים ישירות לוועדה ונוכל להתייחס אליהם.
<דוד ברק גורודצקי: נערך כעת דיון גם בוועדת החינוך, בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת הקליטה.
<דוד ברק גורודצקי: התרומה של יהדות ארצות-הברית היא תרומה מתמשכת.
<דוד ברק גורודצקי: ראשיתה, באופן כללי, כבר מימי היישוב.
<דוד ברק גורודצקי: אחד ההיבטים המרכזיים זה ההיבט, בתחילתה של התרומה, של מלחמת העולם הראשונה, שהיא נקודה שבה היישוב בעצם שרוי במצוקה בריאותית קשה ביותר – אחוזי תמותה גבוהים, הרופאים המעטים שיש פה מגויסים לצבא הטורקי, ובהמשך לקריאה של היישוב, ב-1916 לארצות-הברית, "הדסה" נענית לקריאה של היישוב ושולחת לפה משלחת של רופאים, שבהמשך מהווה את התשתית לכל הפעילות הרפואית בארץ.
<דוד ברק גורודצקי: כמה מילים על הדסה, בהקשר הזה.
<דוד ברק גורודצקי: הדסה, ואולי לא כולם יודעים את זה, היא הארגון הציוני האמריקאי הגדול ביותר עד 1948 – 30,000 נשים ציוניות אמריקאיות, שהן הלב של הציונות האמריקאית באותה תקופה, מתוכן 5,000 נשים עולות לארץ עד תחילת היישוב, מעורבים בשורה ארוכה של פרויקטים בתחומים שונים.
<דוד ברק גורודצקי: אז מבחינה היסטורית, התרומה של הדסה היא מכרעת להקמת מערכת הבריאות ביישוב ויותר מזה, היא גם מכרעת בהיבט השוויוני של מערכת הבריאות.
<דוד ברק גורודצקי: כי הדסה מתעקשת על קיום שירותים שוויוניים, לא רק ליישוב היהודי, אלא גם לשאר המגזרים בארץ, וזה משהו שחלחל ומהווה את הבסיס לאופן שבו מתנהלת מערכת הבריאות גם היום.
אלי אלאלוף: דוד, ברשותך אפסיק אותך לרגע, יש לנו פה קבוצת מבקרים.
אלי אלאלוף: מי הקבוצה?
אלי אלאלוף: <נציג קבוצת המבקרים:> אנחנו סטודנטים למשפט חוקתי, מהמרכז האקדמי פרס ברחובות.
אלי אלאלוף: הדיון עכשיו עוסק בתרומתה של יהדות ארצות-הברית למדינת ישראל וליישוב, במאה השנים האחרונות.
אלי אלאלוף: ברוכים הבאים לכם.
<דוד ברק גורודצקי: יש לי כרגע גם אפשרות להראות כמה שקפים.
<דוד ברק גורודצקי: אפשר לראות שם מצד ימין, זה גוף שנקרא בנות ציון, זה הגוף שקדם להדסה.
<דוד ברק גורודצקי: זה לשכות של נשים שבעצם אחר-כך היוו את הדסה.
<דוד ברק גורודצקי: אנחנו רואים את הפוסטר של הקריאה של היישוב, ב-1916, שצוינה לאחר 30 שנה, ואת משלחת הרופאים, יהודים אמריקאים, שמגיעים לארץ ישראל ב-1918.
<דוד ברק גורודצקי: עוד אפשר לראות פה את ההקמה של בית-החולים הדסה.
<דוד ברק גורודצקי: עוד תרומות שאני אציין בתחום הבריאות.
<דוד ברק גורודצקי: קודם כל, קצת מספרים – בשנת 2007, שזו השנה שיש עליה את הפילוח המלא, מתוך שני מיליארד דולר פילנתרופיה יהודית אמריקאית לישראל, שזה 3% מתקציב המדינה בערך, לתחום הבריאות מוקצים 278 מיליון דולר, שזה כולל אגף חדש בבית-החולים של הדסה וכו'.
<דוד ברק גורודצקי: בנק הדם במדינת ישראל הוקם בשנות ה-80, על בסיס תרומה חד-פעמית של 32 מיליון דולר, של יהדות ארצות-הברית.
<דוד ברק גורודצקי: אפשר לראות פה אמבולנסים של מד"א, שמגיעים והגיעו לאורך השנים לארץ, וכולנו מכירים את התרומה בהיבט הזה.
<דוד ברק גורודצקי: רווחה, פה אני רוצה להתחבר למה שאמרת לגבי השירותים המקצועיים.
<דוד ברק גורודצקי: הנרייטה סאלד הקימה את המחלקה הסוציאלית ביישוב, בשנות ה-20 וה-30 והיא בעצם הכניסה לפה שיטות עבודה מקצועיות וזה היווה את הבסיס לעבודה המקצועית בתחומי הרווחה.
<דוד ברק גורודצקי: ב-1958, אין לי תמונה של זה, הוקם בית-הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית, מתרומה של הג'וינט ומתופעל מתרומה של הג'וינט.
<דוד ברק גורודצקי: התרומה המרכזית בתחום הרווחה שחשוב לציין היא התרומה של מלבן.
<דוד ברק גורודצקי: מלבן זה גוף שתמך בכל העולים הנזקקים מבחינה רפואית, פסיכיאטרית ואחרת, אחרי הקמת המדינה.
<דוד ברק גורודצקי: אני יכול להגיד שמשפחתי הגיעה מסלוניקי, דרך אגב, וגם כן הג'וינט הביאו אותם לארץ, באמת, התרומה פה בהקשר - - -
אלי אלאלוף: הג'וינט הביא לארץ?
<דוד ברק גורודצקי: הג'וינט הביא דרך טורקיה.
אלי אלאלוף: הג'וינט זה לא גוף ציוני, הוא לא מביא לארץ, הוא מוכן לתת שירותים לארץ.
אלי אלאלוף: אתה יכול לדבר על הסוכנות היהודית והגופים שלה, הם מביאים לארץ.
אלי אלאלוף: הג'וינט, תפקידו זה לתת שירותים חברתיים, בעדיפות לישראל, אבל גם - - -
<דוד ברק גורודצקי: אפשר לדבר גם על זה, אבל בכל מקרה – – –
אלי אלאלוף: תתקנו בבקשה.
<דוד ברק גורודצקי: אפשר לראות את זה, אני אציג את זה גם בקטלוג.
<דוד ברק גורודצקי: יש פה נציגי הג'וינט.
<דוד ברק גורודצקי: נשאיר את זה לדיון אחר-כך של הג'וינט.
<דוד ברק גורודצקי: מבחינת הרווחה, הג'וינט מטפל באחד מכל חמישה עולים שמגיעים לארץ בשירותים שאחרי קום המדינה.
<דוד ברק גורודצקי: מלבן קיימת במשך 20 שנה, מנהלת 12 בתי חולים, 3,000 מיטות, 164 מיליון דולר תרומה ובתי-החולים האלה מועברים אחר-כך למדינת ישראל.
<דוד ברק גורודצקי: קצת נתונים עכשוויים לגבי הרווחה: 384 מיליון דולר תרומה יהודית אמריקאית בשנת 2007 לשירותי רווחה.
<דוד ברק גורודצקי: מתוכם בולטים 90 מיליון דולר של הג'וינט, פרויקט אשלים, שמפעיל שורה של תוכניות וגם לאחרונה, קרן רודרמן, שפועלת בתחום של נכויות וקידום בעלי זכויות.
<דוד ברק גורודצקי: זהו.
<דוד ברק גורודצקי: אני רציתי להציג, בקצרה, את הזווית ההיסטורית, לתת לכם את הבמה לדיון העכשווי במה שקורה.
אלי אלאלוף: באמת עשית את זה בקצרה, כי ההשפעה היא אדירה, רחבה.
<דוד ברק גורודצקי: משתדל, אשמח לענות על שאלות.
אלי אלאלוף: בבקשה אם מישהו רוצה.
אלי אלאלוף: רבקה כספי, בקי, בבקשה.
<רבקה כספי: בוקר טוב.
<רבקה כספי: כב' יושב הראש, חבר הכנסת כהן, וכל מכובדיי, כבוד לנו להשתתף בדיון הבוקר בוועדה ובכלל במשכן הכנסת היום.
<רבקה כספי: אלה שעובדים יום-יום, שבוע-שבוע, שנה-שנה בארצות-הברית על-מנת להדק את הקשר, לבנות את התמיכה ולדאוג לעתיד יהודי משותף, חזק וטוב, לנו ולמדינת ישראל.
<רבקה כספי: זו זכות שהכנסת מציינת את העבודה הזאת וזה גם נותן דלק ורצון להמשיך את המהלך.
<רבקה כספי: אני מרגישה פה ממש בבית.
<רבקה כספי: אנחנו עבדנו יחד בהרבה מאוד נושאים והיום, בתפקידי כמנכ"לית הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה פה בארץ, יש לי ראייה אחרת, ראייה ממש מאקרו, של כל האלמנטים של הקשר בין מדינת ישראל והאוכלוסייה היהודית בצפון אמריקה, ובמיוחד בארצות-הברית.
<רבקה כספי: חברתי לעבודה, טלי לידר, הנציגה של פדרציית פילדלפיה, תדבר עוד מעט, אולי יותר בפרטים, על איך מתבטאת העבודה בתחום הרווחה בקשר הזה.
<רבקה כספי: אני רוצה להגיד משהו יותר רחב.
<רבקה כספי: ככל שאנחנו גאים בכל מה שהיה עד היום, אנחנו גם דואגים למה שיהיה בעתיד וחשוב מאוד שזה ייאמר פה, בבניין הזה, בוועדה הזאת שאתם כל-כך יודעים מהי התוצאה מהשותפות היפה והפורייה שאנחנו יודעים לעבוד ביחד.
<רבקה כספי: אבל כשאנחנו לא יודעים להקשיב אחד לשני, לא מקפידים לתת את הכבוד הראוי מצד אחד לצד השני, העבודה המדהימה הזאת נמצאת בסכנה.
<רבקה כספי: ולכן, אני מבקשת מכל אחד, בחיים הפרטיים והציבוריים שלו, תמיד לחשוב מה הוא או היא יכולים לעשות על-מנת להדק את הקשר ולשמור כמו מפני אש, על כל דבר שמרחיק ומפורר ופוגע בקשר הזה.
<רבקה כספי: תודה רבה, שיהיה יום מדהים ושנמשיך לעבוד בשילוב ידיים.
<רבקה כספי: תודה.
אלי אלאלוף: תודה בקי.
אלי אלאלוף: דנה זקס, בבקשה.
<דנה זקס: שמי דנה זקס, אני עובדת סוציאלית כבר מעל 30 שנה ובוגרת תוכנית מנדל למנהיגות חינוכית.
<דנה זקס: בעצם, מגיל 20 התחלתי לעבוד במוסד שנקרא בני-ברית, פנימייה לילדים שהוצאו מהבית על רקע בעיות נפשיות קשות.
אלי אלאלוף: עם ז'ראר.
<דנה זקס: קודם עם חזי כהן, ד"ר חזי כהן, אחר-כך עם ז'ראר.
אלי אלאלוף: הוא עבד עם חזי ואני עם ז'ראר, חילקנו את זה.
<דנה זקס: אין ספק שאני חבה להם המון.
<דנה זקס: מעבר למה שהם עושים עם הילדים, אני חושבת שהם מייצרים אנשי מקצוע עם תורה והבנה עמוקה.
<דנה זקס: עבדתי גם באשלים, אני עובדת כבר כמעט עשר שנים בסוכנות היהודית.
<דנה זקס: בחמש השנים הראשונות הייתי ממקימי תוכנית פותחים עתיד, תוכנית שעובדת עם 6,000 ילדים בכל הפריפריה הגיאוגרפית והחברתית של ישראל והיום אני אחראית על הקמת רשת מכינות קדם צבאיות לנוער שמגיע מהפריפריה ונוער בסיכון, מכינות בשם אופק.
<דנה זקס: אני שמחה לספר שהתחלנו לפני ארבע שנים עם 23 ילדים שאספנו אותם מכפרי נוער ומקידום נוער ומשכונות קשות והיום אנחנו כבר עם 14 מכינות קדם צבאיות, עם מעל ל-600 ילדים שלא היו מגיעים לעולם המכינות השגרתי ונמצאים אצלנו וכולם עושים שינוי בשירות הצבאי ומצליחים לסיים את הצבא ביחידות קרביות ובשירות משמעותי.
<דנה זקס: בעצם, אנחנו פותחים להם את הדלת.
אלי אלאלוף: מה המעורבות שלכם במכינות האלה?
<דנה זקס: אנחנו מפעילים אותן הפעלה מלאה ופה אני רוצה להגיד משהו.
אלי אלאלוף: כולל מבחינה תקציבית?
<דנה זקס: כולל תקציבית, או בשותפות עם גופים אחרים ותרומות, שכאן מגיע שוב לתוך הסיפור הזה חלקה הגדול של יהדות ארצות-הברית.
<דנה זקס: אני רוצה להגיד שהרבה פעמים אני חושבת שרואים את הסוכנות ומכירים אותה סביב נושא העלייה והקליטה.
<דנה זקס: אבל הסוכנות בעיני מהווה בעצם גשר – או מתפקידה להוות גשר בין יהדות העולם ובין מדינת ישראל.
<דנה זקס: לא במקרה קוראים לה "הסוכנות היהודית לארץ ישראל", בעצם, עוד מלפני קום המדינה ובוודאי מראשית קום המדינה, הסוכנות עשתה ופעלה בפרויקטים חברתיים שונים, לפי הצורך הישראלי והחברתי שהיה קיים – בין אם זה שיקום שכונות, בין אם זה בנייה ביישובים, בפריפריה והקמה פיסית של מתנ"סים, בין אם זה תוכניות חברתיות מאוד גדולות וגם היום יש בסוכנות, אחת מהיחידות הכי גדולות בסוכנות היא יחידה שנקראת "היחידה לאקטיביזם חברתי".
<דנה זקס: אנחנו מפעילים כפרי נוער, יש לנו חמישה כפרי נוער, כולל כפר נוער חדש לנוער בדואי, כפר נוער ראשון בארץ לנוער בדואי, כפר צומח.
אלי אלאלוף: איפה הוא נמצא?
<דנה זקס: הוא נמצא בניצנה והוא אמור להיות כפר נוער שיהיה דומה לשדה בוקר בתפישת העולם הסביבתית שלו.
<דנה זקס: אנחנו בכל שנה גדלים בעוד מחזור.
<דנה זקס: כמו שאמרתי, אנחנו פועלים ופותחים עתיד בכל המגזרים – היהודי, הערבי, הדרוזי, בדואי.
<דנה זקס: המכינות שלנו פועלות בכל המגזרים.
<דנה זקס: אנחנו פותחים גם מכינה לנוער חרדי, מכינה לנוער דרוזי.
<דנה זקס: אנחנו עתידים לפתוח מכינה לנוער בדואי מהגליל.
<דנה זקס: אנחנו פועלים בתוכנית שנקראת "תן" – תיקון עולם, שמפגישה צעירים מהארץ ומהעולם, שעושים התנדבות במסגרת הטיול הגדול, שלושה חודשים במדינות נזקקות ובמרכזים נזקקים בעולם כמו באתיופיה באפריקה.
<דנה זקס: אנחנו נכנסים למיזם שבו אנחנו נכנסים לעוד 15 כפרי נוער לשלוש שנים ועוזרים להם לבנות תוכנית חמש שנתית קדימה ולקדם את הכפרים שיתאימו למתרחש היום, על-ידי כלים מיוחדים שבנינו והבאה של תורם מחו"ל ותורם מהארץ, יחד עם הסוכנות, על-מנת לשפר את הכפרים ולעשות שינוי בתוך שלוש שנים בכל אחד מהכפרים האלה.
<דנה זקס: בנוסף, הקמנו רשת ענקית של תוכניות לצעירים, בעצם זהו סוג של קהילות צעירים, כמו קיבוץ עירוני או צורות אחרות של קהילות, אבל כאלה שפונות דווקא לצעירים מבני המקום שרוצים להישאר בפריפריה, אבל רוצים להישאר תוך תחושת קהילתיות ולאגם כוחות.
<דנה זקס: יש לנו היום, דרך עשרות קהילות צעירות, מיזמים עסקיים עבור אותן קהילות תוך עשייה מאוד מאוד נרחבת בישראל.
<דנה זקס: הדגש שלנו תמיד בסוכנות, אני חושבת להבדיל אולי ממקומות אחרים, שאנחנו לא חושבים שתפקידנו הוא להחליף את מוסדות המדינה, יש לנו מדינה ויש משרדים וזה העבודה שלהם, אבל אני חושבת שהאפשרות לייצר את הגשר של עשייה משותפת של קהילות בעולם עבור ישראל, היא בעצם היכולת שלנו לייצר את מה שהיום נקרא העמיות היהודית, החוויה הכוללת שמדינת ישראל שייכת לכלל היהודים בעולם ואנחנו צריכים להמשיך ולנסות, עם כל הדאגה שאני שותפה לה ועם כל המרחק שקיים, לשאוף לזה שתהיה לנו פה חברה ראויה והוגנת.
<דנה זקס: אני חושבת שיהדות העולם מתגייסת למען המטרה הזאת באופן שהוא יוצא דופן ולדעתי הסוכנות באמת מאפשרת את החיבור הזה, שמאחורי כל אחת מהתוכניות שהזכרתי, יש קבוצה שלמה וקהילות שלמות של יהודים בעולם שרואים בדבר הזה משהו בעל חשיבות מאוד רבה עבורם, בבניית דמותה של החברה הראויה בישראל.
<דנה זקס: אני שותפה לתודות ולהערכה הרבה על התרומה והנכונות של האנשים.
<דנה זקס: אני הייתי שלוש שנים בוושינגטון, כשבעלי היה נספח צבאי וכשהגעתי לשם הייתי קצת בהלם.
<דנה זקס: לא הכרתי את העולם היהודי בחו"ל, אני ישראלית שגדלה בירושלים במרכז הקיום היהודי בעולם, הגעתי לוושינגטון וראיתי את הקהילה היהודית על מוסדותיה, שבסך הכל מתקיימת מכך שכל אדם גם אנשים לא עשירים, נותן תרומה קטנה למען הקהילה.
<דנה זקס: אני חושבת שזה משהו שאנחנו כאן בארץ לפעמים שוכחים, זה מאוד מרשים לראות איך קבוצת אנשים מחליטה לייצר לעצמה אחריות וערבות הדדית כל-כך גבוהה של מוסדות רווחה.
<דנה זקס: בין אם זה מקומות מגורים לאוכלוסייה עם צרכים מיוחדים או מחלקת רווחה, זה לא מכספי מדינת ארצות-הברית, אלא מכספי אנשים פרטיים שמוכנים לתת.
<דנה זקס: במובן הזה, אני רואה שינוי היום בעולם העסקי בארץ, שמוכן יותר ויותר להירתם למען כפרי נוער למען תוכניות חינוכיות ולמען רווחה, אבל אני חושבת שיש לנו הרבה מה ללמוד עוד מההתארגנות של יהדות העולם והאחריות ההדדית שהיא מגלה.
אלי אלאלוף: בקי, את מוכנה להקשיב קודם למאיר ואחר-כך לי?
<רבקה כספי: לכבוד הוא לי.
אלי אלאלוף: אז מאיר, בבקשה.
מאיר כהן: אני רוצה לפתוח במשהו מאוד בנאלי, אדוני היושב-ראש.
מאיר כהן: אני לא אספר את זה בערבית, כי אז לא יבינו דוברי האנגלית.
אלי אלאלוף: לא, אין מספיק תרגום סימולטני.
מאיר כהן: סיפר לי אחי סבי, זיכרונו לברכה, שמוצאו היה בכפר בהרי האטלס ומי שמכיר את אזור הרי האטלס, זה לנסוע מוורזאזאת עוד איזה שש שעות מחוץ לגלובוס.
אלי אלאלוף: "סוף העולם".
מאיר כהן: כן, יש קבוצה של יהודים שיושבת בכפר קטן ומגיעה משלחת של חבר'ה מארצות-הברית והרב שואל את הדוד, מי אלה?
מאיר כהן: והוא משיב – אלה יהודים, אחינו היהודים מארצות-הברית.
מאיר כהן: שואל אותו הרב – ואיפה זה ארצות-הברית?
מאיר כהן: והוא משיב – שם הרחק, מעבר לים.
מאיר כהן: ואז הרב אומר להם – אתם רואים?
מאיר כהן: מסכנים האחים שלנו, היהודים, איפה זרקו אותם.
מאיר כהן: שתבינו, כבר אז הסיפור הנאיבי הזה אולי מקפל בתוכו את הקשר המדהים הזה שהיה עם כל הקהילות.
מאיר כהן: אני חוזר לפני שבועיים מסיור מרתק עם ג'וש ועם בקי המקסימים והמקצוענים, ביחד עם עוד כמה חברי-כנסת, סיור של מטיסה לטיסה וממקום למקום, וכמובן שכל מה שאמרת, אדוני היושב-ראש, ומה שבקי אמרה ומה שנציגת הסוכנות, יוצא מן הכלל.
מאיר כהן: הייתי ראש עיריית דימונה עשר שנים ואם אתם תספרו לי, אם אני אלך לתערוכה הזאת אז אני חושב שזה כמו הגשש, 'זה קרה היום בבוקר'.
מאיר כהן: כי גם בדימונה, אם דיוויד מיראז' לא היה, אז לא הייתי מקים חדר מיון שנותן שירותי רפואת חירום ל- 70,000 איש משבע בערב עד שבע בבוקר ונותן שירותים לכל חולי הדיאליזה במגזר הבדואי ובדימונה ובירוחם וכהנה וכהנה דברים ו-Jude Future, הפותחים עתיד, עשתה פלאים בדימונה.
מאיר כהן: אני סיפרתי שם, נדמה לי בקליבלנד, מה זה עשה לילדים בדימונה ומה זה עושה וסיפרתי והזכרתי את אלי אלאלוף, על כל התמיכה הבלתי רגילה, כשהיית גם איש סוכנות וגם איש הקרן.
מאיר כהן: אבל דבר אחד כדאי שייאמר בשולחן הזה, כל מה שאנחנו אומרים כאן בכנסת, הם שומעים.
מאיר כהן: אמירות בוטות וחסרות אחריות של שר כזה או אחר, שעולה לדוכן ןבדבריו הוא מטיל ספק ביהדותם של מיליוני יהודים אמריקאים.
מאיר כהן: אצלנו זו עוד אמירה פוליטית שאפילו לא תופשת כותרת, אצלם זאת בעיה מדממת על השולחן.
מאיר כהן: לכן, יש שני דברים שצריכים לעשות: 1- להוסיף ימים כאלה, שבהם אנחנו כן חושפים את הקשר המיוחד ואת התרומה חסרת הגבולות, של יהדות אמריקה.
מאיר כהן: 2- אחריות שמוטלת עלינו כנציגי העם, כחברי כנסת, כי אני חושב שהשסע הגדול שיש להם שם, שאלת מיהו יהודי, מדממת על השולחן ואחד מהם אף אמר לי, אתם דוחקים אותנו לפינה.
מאיר כהן: התחושה היא תחושה מאוד קשה.
מאיר כהן: לכן, למרות שזה יום חגיגי, אין לי שום ספק שזה צריך להיות על שולחן הדיונים גם כאן וגם בוועדת הרווחה והחינוך, מאחר ואתה ראש הוועדה הזאת ויותר מכולנו מכיר את מערכת היחסים, כדאי שהיא תיאמר.
מאיר כהן: זו באמת הזדמנות להגיד תודה רבה, אני בכל מקום אומר תודה רבה, לפחות בשמם של 40,000 תושבי דימונה, אם זה חדר המיון וחדר הדיאליזה והסינמטק והתיאטרון ובית-הספר לאמנות ורחובות שלמים והשיקום שכונות, שכמעט בכל מעגל בחיים שלנו, נגעה יהדות ארצות-הברית.
מאיר כהן: היו ברוכים, תודה רבה, גם בקי וגם ג'וש וגם כל הנציגים.
מאיר כהן: לך אדוני, שקיבלת את פרס ישראל, על התרומה.
אלי אלאלוף: אני חייב להגיד, באמת, יש טיפה נימה של ביקורת בדברים שלך.
אלי אלאלוף: קודם כל, אני מקבל ביקורת ואוהב ביקורת, אוי ואבוי לנו אם לא נדע לקבל ביקורת, להתמודד איתה ולתקן מה שאפשר.
אלי אלאלוף: אבל, אני רוצה להגיד משהו שגם יהדות ארצות-הברית צריכה להבין, אין לנו ברירה אלא לעשות הכללות.
אלי אלאלוף: אוי ואבוי, ליום שבו המדינה הזאת לא תהיה דמוקרטית.
אלי אלאלוף: הראשונים שיברחו נפשית, מהמצב הבלתי אפשרי אני מקווה של התמיכה בנו, הם יהודי ארצות-הברית.
אלי אלאלוף: לדמוקרטיה שלנו יש לפעמים נימה של בלגאן, אתם צריכים להבין אותנו ולא לשפוט אותנו.
אלי אלאלוף: כששמעתי שמקדישים יום, נחמן שי אמר ודאי שכן אבל יש אולי צורך בפורומים נוספים לכל אורך השנה, בין ישראל לארצות-הברית, במובן היהודי.
אלי אלאלוף: אני פעם ראשונה מדבר על זה ואני אומר לכם, יש לי מה ללמוד, אולי גם טיפה בלי יומרה, ללמד דברים ולעשות ביחד ולהתלבט.
אלי אלאלוף: ביום שיש משבר וכאב גדול כזה שציין ידידי מאיר, על הפגיעה באוכלוסיות יהודיות מסוימות, יש לקיים דיון בין צוות אמריקאי יהודי, לבין צוות מהכנסת, כי חייבים לדון בזה.
אלי אלאלוף: הסברת שהיום אנחנו שמחים לציין הישגים, אבל גם נדאג שהדאגות של היום יהפכו בעתיד להישגים.
<רבקה כספי: תודה על כל מילה ואני רוצה להוסיף תודה נוספת, על זה שאתה נותן לי לתקן ולסיים בזה שאני רוצה לברך אותנו בהמשך עבודה משותפת ואין שום התניה בתמיכה הבלתי תלויה של יהדות צפון אמריקה, יהדות ארצות-הברית, במדינת ישראל ובאזרחי ישראל.
<רבקה כספי: תודה רבה.
אלי אלאלוף: ג'וש, אתה מרשה לי לתת לך את זכות הסיכום?
אלי אלאלוף: אז נמשיך.
אלי אלאלוף: דוד גמפל, בבקשה, אתה ברשימה.
<דוד גמפל: תודה, כבוד היושב ראש.
<דוד גמפל: שמי דוד גמפל, אני מנכ"ל קרן שוסטרמן ישראל, לפני כן עבדתי 10 שנים עם יו"ר הוועדה בקרן רש"י, בעצם את ההשכלה שלי בתחום הקרנות, קיבלתי ממנו.
<דוד גמפל: היום יש מגמות שצריך לשים לב אליהן.
<דוד גמפל: מה שהיה נכון פעם בארצות-הברית, הנתונים שהצבעת עליהם שם, היה נכון בזמן שארצות-הברית והנתינה והתרומות של ארצות-הברית, נאספו באמצעות הקהילות.
<דוד גמפל: היום יש מעבר, זה מצטבר יותר בפחות ידיים פרטיות, של קרנות פרטיות.
<דוד גמפל: הדוגמה המובהקת ביותר לכך היא של אופירה, המייצגת את תוכנית תגלית.
<דוד גמפל: תגלית נוסדה על-ידי קבוצה מצומצמת יחסית, של פילנתרופים שבאו והחליטו ביחד לעשות מעשה ולהקים מפעל, אני חושב מפעל עצום.
<דוד גמפל: אדוני היו"ר, זה מאוד עונה על מה שהצבעת, על הצורך של הקשר בין העמים והחיבור הזה הוא בלתי רגיל.
<דוד גמפל: אבל כמו הקנרית במכרה הפחם ויש לא מעט היום, בתוכנית תגלית מתקשים לגייס את אותו מספר משתתפים.
מאיר כהן: מתקשים להשיג?
<דוד גמפל: מתקשים וצריך לשים לב לזה.
<דוד גמפל: זה חוזר בדיוק למה שאמרת, אלי.
<דוד גמפל: זה מדיר שינה מעינינו בקרנות, בוודאי בקרן שוסטרמן, אך אנחנו לא לבד.
<דוד גמפל: הייתי אומר ששאלת הדמוקרטיה במדינה, היא הגורם מספר אחד שמסכן את הקשר המאוד מיוחד עם יהדות ארצות-הברית ואנחנו רואים את זה בהצבעה ברגליים בקמפוסים, באוניברסיטאות, כאשר הם בוחרים יעדים אחרים.
<דוד גמפל: אני מבקש לנצל את הבמה ולבקש מכם – קולם של חברי הכנסת צריך להישמע בקול רם יותר.
<דוד גמפל: זה לא עניין של ימין או שמאל, זו אחת הנקודות שמאוד שמים לב אליהן ביהדות ארצות-הברית; הימין אומר שהדמוקרטיה זה העניין של השמאל, אבל זה לא נכון.
<דוד גמפל: ה-DNA שלנו, של האמריקאים, אינו קשור לדעה פוליטית.
<דוד גמפל: אין מספיק רעש מכל הכיסאות בכנסת, מחברי הכנסת אשר שמים לב ואומרים – לא, דמוקרטיה זה ערך של כולם, של כולנו.
<דוד גמפל: אני חושב שאם הכנסת לא תתייחס לזה יותר ברצינות, אנחנו ניתקל ביותר ויותר כנריות המפסיקות לשיר במכרה הפחם.
<דוד גמפל: תודה רבה.
אלי אלאלוף: תודה דוד.
אלי אלאלוף: בבקשה, הגב' טליה לידר.
<טליה לידר: תודה רבה כבוד היושב-ראש.
<טליה לידר: שמי טליה לידר, אני הנציגה של פדרציית פילדלפיה פה בישראל ואני מייצגת בעצם את העשייה של פדרציה אחת מבין 151 הפדרציות, שמהוות את כל JFNA ו- 350 הקהילות היהודיות העצמאיות הקטנות יותר.
<טליה לידר: אנחנו נוטים לומר ש- 78% מהעם אשר לא יושב בציון יושב בצפון אמריקה, זה לא מעט אנשים ובהחלט ההשפעה היא גדולה.
<טליה לידר: לכן, זו בהחלט חגיגה גדולה לבוא ולהיות חלק מהיום הזה.
<טליה לידר: הפדרציות בהחלט מאוד עסוקות בנושא של ישראל ובעתידה של ישראל והאנשים מאוד מעוניינים להיות מעורבים בצורה משמעותית בעתידה של מדינת ישראל.
<טליה לידר: הם עושים את זה גם על-ידי הגנה על מדינת ישראל בקמפוסים, בקהילות, בעבודה המשותפת עם הקונסוליות ועם השגרירויות, אבל בהחלט גם בעבודה שלהם פה בארץ.
<טליה לידר: חלק גדול מהעבודה שלנו נעשה בצורה שבה אנחנו בעצם לא מפעילים, בניגוד אולי לקרנות שיכולות להפעיל תוכניות.
<טליה לידר: אנחנו לרוב לא מפעילים תוכניות, אנחנו משתמשים קודם כל, בראש ובראשונה, בארגונים ההיסטוריים, בשותפים ההיסטוריים שלנו, שזה הג'וינט והסוכנות היהודית.
<טליה לידר: אנחנו מהווים 30% מתקציב הליבה של הסוכנות היהודית, אנחנו מהווים את מרבית תקציב הליבה של הג'וינט ובנוסף לזה, יש גם הרבה מאוד תורמים.
אלי אלאלוף: מי זה אנחנו, לא פילדלפיה?
<טליה לידר: אנחנו כפדרציה, השותפים לאיחוד הפדרציות.
אלי אלאלוף: אז איחוד הפדרציות זה 30%.
<טליה לידר: נכון, כאשר אנחנו שותפים לעניין הזה.
<טליה לידר: זאת אומרת, כאשר פדרציית פילדלפיה בוחרת לתת את התקציבים ולהעביר את הכספים שלה גם דרך המערכת שלנו, זה אומר שאנחנו חלק מאותו קולקטיב של קהילות שמקדמות אג'נדות.
<טליה לידר: אז יש בהחלט את הצורה שלנו, שאנחנו עובדים כקולקטיב, יש גם את העשייה הספציפית של כל אחת מהפדרציות שמתייחסות לנושאים הספציפיים שלהם וזה בהחלט מתחבר למה שדיוויד מתחבר, על העניין של נטייה של תורמים יותר ויותר להתמקד בדברים ספציפיים, בדברים שמעניינים אתם, זה האתגר שלנו.
<טליה לידר: חלק מהתורמים שלנו, בהחלט פונים לכיוון של קרנות משפחתיות או תרומות ישירות לגופים ודוד דיבר על ההסכמים הגדולים שמופנים לתקציבים כאלה, מעבר, מעל ומעבר לתקציבים של JFNA הכללי.
<טליה לידר: אנחנו מדברים על בערך 250 מיליון דולר בשנה.
<טליה לידר: אם אתה מדבר על 380 רק ברווחה, אז אנחנו מדברים על תקציבים מאוד גדולים שמגיעים מכיוונים אחרים או מתורמים ישירים של צפון אמריקה, למקומות האלה.
<טליה לידר: יש יותר ויותר הסתכלות פנימה, לכל קהילה וקהילה, כדי להבין מהם הצרכים של התורמים שלהם ואיך הם יכולים להמשיך ולייצר את השיח שיחבר אותם אליהם.
<טליה לידר: ולכן באמת אנחנו הרבה פעמים מפלחים את צורת התקצוב שלנו, לנושאים שונים.
<טליה לידר: פדרציית פילדלפיה, למשל, כקהילה, היא אמנם החמישית בגודלה בצפון אמריקה, אבל זו קהילה יהודית ש- 24% מחבריה, נמצאים מתחת לקו העוני, אם כי יש בקהילה גם עשירים מופלגים.
<טליה לידר: בתור פדרציה שמאוד מאוד סייעה ליהדות ברית-המועצות בשנות ה- 70 לצאת מברית-המועצות, לאורך השנים הם קיבלו, קלטו אל הקהילה שלהם הרבה מאוד אנשים שהגיעו משם, הרבה מאוד יהודים.
<טליה לידר: רבים ביניהם הם אוכלוסייה קשישה, מזדקנת ומתקשה.
<טליה לידר: 24% מהקהילה היהודית שם נמצאת מתחת לקו העוני ולכן נושאי רווחה, נושאים של אי-ביטחון תזונתי, נושאים של ילדים ונוער בסיכון הם נושאים שמאוד מאוד חשובים לקהילה בפילדלפי וככזאת, היא מתמחה בדברים האלה.
<טליה לידר: אם כבר היא מגלה את ההתמחות בעניין הזה, מסוגלת לגייס אנשים ותורמים שמחויבים לעניין הזה בפילדלפיה, אם אנחנו מצליחים לחבר אותם ויש את הניצוץ הישראלי, קל וחומר אנחנו יכולים לחבר אותה לנושאים האלה גם בישראל.
<טליה לידר: בזמנו כאשר ניגשנו לנושא הזה והיינו אחת מהקהילות הראשונות שהתחילה להתעסק בנושא, נדחינו מאוד על-ידי ראש הממשלה אריאל שרון שאמר – רעב אין בישראל, ואנחנו מקבלים את זה, אין רעב בישראל.
<טליה לידר: בזמנו לא היה את המושג אי-ביטחון תזונתי, זה היה הכל hunger, ואמרו – אין hungry people בישראל, אין starving people בישראל, אולי יש hungry people וראש הממשלה אמר – זהו תפקיד המדינה לטפל בזה.
<טליה לידר: באמת זהו חלק מהשיח, אני חושבת, שמתנהל בין הקהילות – עד כמה זו אחריות המדינה או עד כמה זו אחריות שלנו, בערבות ההדדית שלנו, כקהילות, לתמוך בדברים האלה.
<טליה לידר: זה דיון שהתנהל ומתנהל וימשיך להתנהל, ככל שישראל תמותג כסטארט אפ ניישן.
<טליה לידר: אם באמת יש כל-כך הרבה מצליחנים, איפה המעורבות הישראלית?
<טליה לידר: אנחנו שמחים שהשותפים שלנו והארגונים הנתמכים הולכים ומביאים גם את הצד הישראלי, גם את הפילנתרופיה הישראלית.
<טליה לידר: זה מדבר, זה מייצר שיח חדש עם התורמים שלנו וזה בהחלט מחזק את השיח שלנו כפדרציה, כשאנחנו באים ומדברים.
<טליה לידר: מציאות חדשה שנוצרה במהלך 20 השנים האחרונות, היא עניין ההבנה שיש גם עולם מאוד דינאמי בארץ.
<טליה לידר: יש מגזר שלישי חי ובועט, שמחפש אף הוא תמיכה ולכן אנחנו מוצאים את עצמנו מאוד, יותר ויותר, או עדיין, מעורבים באיתור ומציאה של עמותות שמשרתות את התחומים האלה ומקדמות את הנושא.
<טליה לידר: מרבית העמותות שאנחנו תומכים בהן היום במסגרת שירותי הרווחה, הן גם עמותות שעובדות דרך הממשלה, דרך הכנסת או דרך המדינה, אז אנחנו שותפים גם בעניין הזה ואנחנו שמחים להיות שותפים.
אלי אלאלוף: גליה, בבקשה.
<גליה גרנות: שמי גליה גרנות ואני מקרן משפחת רודרמן, מאוד מאוד שמחה להיות פה ולייצג את הקרן.
<גליה גרנות: לקרן שני תחומי ליבה, האחד הוא קידום והידוק הקשר בין ישראל ליהדות ארצות-הברית והתחום השני הוא באמת קשור יותר לתחום של רווחה, בריאות, זכויות אדם – זה הנושא של שילוב אנשים עם מוגבלות.
<גליה גרנות: אני חושבת ששני התחומים האלה מדגישים בצורה מאוד מאוד חזקה ויפה את מה שקורה כאן, ההבנה ששני התחומים האלה בסוף מאוד מאוד מתחברים.
<גליה גרנות: אני מסכימה עם כל קודמיי ואני רוצה להגיד, שכאחת שחיה 20 שנה בעולם החברתי בין היתר גם בעמותות, אני מאוד פעילה מבחינה חברתית גם היום מהצד הפילנתרופי, אין ספק שהמגמה הקיימת היא שהפילנתרופיה הופכת להיות יותר ויותר מעורבת ואסטרטגית.
<גליה גרנות: אם אנחנו מדברים על הפילנתרופיה בארצות-הברית, אנחנו רואים שהיום כבר יש דור שני ושלישי של פילנתרופיה.
<גליה גרנות: הדור הזה כבר רוצה שיתייחסו אליו אחרת, הוא לא דור שרק מביא כסף ואומר תודה רבה, שלום ולהתראות, ניפגש כשיהיה את הטקס שיחנכו את המבנה.
<גליה גרנות: צריך להבין שהפילנתרופיה בארצות-הברית מביאה המון פרקטיקות מקצועיות מאוד חדשניות ואם אני מדברת על העולם שאני מובילה, עולם המוגבלויות, הרי שכל הנושא של סנגור עצמי בא משם לפה ותופש תאוצה.
<גליה גרנות: אפילו פה בכנסת הייתי בהרבה דיונים, יחד עם המסנגרים, שעכשיו בזכותם חוקקו את חוק האפוטרופסות.
<גליה גרנות: לכן, אני חושבת שגם פה צריך להיות שינוי ביחס אל הפילנתרופיה בארצות-הברית ולדור הצעיר, אחרת אנחנו נאבד אותם, לא בטוח שהם ימשיכו לתמוך בנו לא רק ככספומט.