GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אנג'לה קרת: לא אנחנו.
<אנג'לה קרת: אנחנו רק רוצים לחיות, לא לעבוד ולהרוויח.
<שושנה שטראוס: לכן, התקנות מטילות חובה רק על התאגידים ולא עליכם.
<דורון רז: מה זאת אומרת?
<דורון רז: זאת אומרת שזה פוטר את היחידים מלשלם?
<קריאה: היחידים יכולים - - -
<דורון רז: לא להפקיד.
<דורון רז: לשלם?
<אנג'לה קרת: - - - מאיפה אני אשיג כל - - -?
נורית קורן: אפשר לקבל הסבר?
אלי אלאלוף: עוד פעם.
אלי אלאלוף: ההערות שלה.
אלי אלאלוף: את יכולה להסביר?
<שמחה בניטה: אנחנו צריכים מהקצבאות שלנו להפריש.
<שמחה בניטה: אז זה לא התאגידים.
<שמחה בניטה: אנחנו - - -
אלי אלאלוף: רגע, הגברת בניטה, ברשותך, בואי תכבדי את החברה שלך.
אלי אלאלוף: היא מסבירה לנו.
<שמחה בניטה: עורכת הדין הסבירה, ולדעתי - - -
אלי אלאלוף: אני מבקש סליחה ממך.
אלי אלאלוף: את יכולה לחזור על ההערה שלה?
<אנג'לה קרת: אני אומרת שאנחנו צריכים להפריש מהכספים שיש לנו.
<שמחה בניטה: למוסד לביטוח לאומי – מה זה שייך?
<אנג'לה קרת: עכשיו, אני מדברת על כל הנכים, אבל עליי אישית.
<אנג'לה קרת: לי יש בת נכה.
<אנג'לה קרת: יש לי אימא קשישה ונכה וניצולת שואה.
<אנג'לה קרת: מאיפה אנחנו אמורים להפריש בדיוק?
<אנג'לה קרת: שלושתנו.
<אנג'לה קרת: עבור כל אחד – 80 אלף שקל?
<אנג'לה קרת: מאיפה?
<אנג'לה קרת: מאיזה כסף?
<שושנה שטראוס: אז שוב, התקנות לא מחייבות אדם יחיד, כמוך או כמו הבת שלך או כמו אימא שלך, להפריש.
<שושנה שטראוס: אנחנו נגיע להגדרה - - -
<דורון רז: שושנה, אבל זה מחייב אותו לשלם הוצאות לעובד.
<דורון רז: את מטעה אותה.
<קריאה: צו ההרחבה מחייב.
<דורון רז: הוא מחייב לשלם אותו.
<נעה בן שבת: צו ההרחבה מחייב אותה לשלם.
<דורון רז: מחייב לשלם אותו.
<נעה בן שבת: צו ההרחבה מחייב אותם כמעסיקים לשלם.
<נעמי מורביה: - - - אנחנו נשלם להם?
אלי אלאלוף: אני מבקש לענות לשאלה של הגברת.
<שי סומך: תראו, יש את צו ההרחבה שחל על כל העובדים במשק.
<שי סומך: בלי יוצא מן הכלל.
<שי סומך: על כל המעסיקים במשק ועל כל העובדים במשק.
<שי סומך: וצו ההרחבה לגבי פנסיה חובה בוודאי שחל.
<שי סומך: זה משהו שהוא לא קשור לתקנות האלה.
<שי סומך: הוא קיים בעולם של חוק הסכמים קיבוציים ושל צווי הרחבה שמוצעים מכוח חוק הסכם קיבוצי.
<שמחה בניטה: ללא הסכם קיבוצי עליו.
<נעה בן שבת: כמו למעסיקים.
<שי סומך: אני דיברתי על חוק - - -
<הילה רענן: זה מתוקף חוק.
<שי סומך: יש צו הרחבה מ-2008, שהוחל על כל העובדים והמעסיקים במשק, ושם יש חובה להפריש לפנסיה שחלה על כל מעסיק בישראל.
<שי סומך: זאת אומרת, התקנות האלה לא מתייחסות לצו.
<שי סומך: הן לא יכולות לבטל את החובה או ליצור את החובה.
<שי סומך: זו חובה שקיימת היום מ-2008.
<אנג'לה קרת: - - -
<קריאה: - - - בשולחן הזה.
<קריאה: אבל זה לא בשולחן.
<שי סומך: התקנות האלה, כל מה שהן עושות, הן אומרות שלגבי מעסיקים מסוימים, במקום להפריש לקררן פנסיה, הם חייבים להפריש לפיקדון.
<שי סומך: התקנות האלה לא חלות רק על חברות סיעוד.
<שי סומך: הן לא חלות על היחיד הסיעודי.
<שי סומך: היחיד הסיעודי יכול להחליט אם הוא רוצה.
<שי סומך: הוא יכול.
<שי סומך: יש לו אופציה כאן:
<שי סומך: הוא יכול להפריש או לא להפריש.
<מיכל ראובן: אין לו מאיפה להפריש.
<מיכל ראובן: מאיפה הוא יפריש?
<שי סומך: אבל התקנות האלה לא יוצרות כאן.
<שי סומך: זה לא צו ההרחבה.
<דורון רז: אתה מטעה אותה.
<דורון רז: בסופו של דבר, הוא יצטרך לשלם לעובד את זה.
<נעה בן שבת: אבל בלי קשר לתקנות האלה, שהחובה לשלם לעובד - - - צו ההרחבה - - - התקנות האלה.
<שי סומך: בכוח צו ההרחבה.
<שי סומך: מכוח צו ההרחבה.
<נעה בן שבת: התקנות האלה בסך הכול נתנו לו אפיק נוסף לתשלום.
<נעה בן שבת: - - - לתת לו אפיק נוסף לתשלום, לבחירתו.
<נעה בן שבת: אם הוא לא רוצה לבחור, בכל מקרה החובה תחול עליו.
<נעה בן שבת: ולכן אנחנו אומרים שהתקנות האלה לא יוצרות חובה כספית נוספת.
<קריאה: ברשות יושב ראש הוועדה, יש טעות.
<קריאה: יש פה טעות משפטית.
אלי אלאלוף: רק שנייה, אדוני.
אלי אלאלוף: בבקשה, הגברת שמחה בניטה.
<שמחה בניטה: בצו ההרחבה, אנחנו, כמעסיקים פרטיים – הפכו אותנו למעסיקים פרטיים – מקבלים גמלה מהמוסד לביטוח לאומי ומשלמים את המשכורת לעובד.
<שמחה בניטה: לא יכולים להפריש שום דבר לאף דבר.
אלי אלאלוף: היום את לא מפרישה?
אלי אלאלוף: אז זה אומר שהעובד שנמצא אצלך, ביום שיגמור את העבודה - - -
<שמחה בניטה: אני אתן לו פיצויי פיטורים והוא יגיד שלום.
<קריאה: ויתבעו - - -
<שמחה בניטה: זה הכול.
<שמחה בניטה: זה מה שעשיתי עם כל העובדים - - -
אלי אלאלוף: ונושא הפנסיה?
<שמחה בניטה: למה, הוא עובד אצלי עד גיל 67?
<שמחה בניטה: אני, לפני הגיל שיצאתי לפנסיה - - -
אלי אלאלוף: אבל איך הוא צובר?
אלי אלאלוף: הוא לא יצבור.
<שמחה בניטה: מה?
<אנג'לה קרת: אז בשביל זה - - -
אלי אלאלוף: אז היום אנחנו דנים בבעיה שלא לדיון היום.
אלי אלאלוף: אני רק רוצה לציין.
<שמחה בניטה: - - - לא.
<שמחה בניטה: כל העובדים שיצאו, יצאו עם פיצויי פיטורים והלכו.
<שמחה בניטה: העובדים לא יוצאים לפנסיה בלי זה.
אלי אלאלוף: אל"ף, זה זכותך, אבל זה לא לפי החוק.
אלי אלאלוף: בי"ת, זה לא לדיון היום.
אלי אלאלוף: רק שתדעי.
אלי אלאלוף: היום זה לא לדיון.
<שמחה בניטה: לכן אני אומרת: אנחנו לא צריכים להפריש.
<נעה בן שבת: החובה לפנסיה - - -
אלי אלאלוף: אבל - - - זה לא קשור.
אלי אלאלוף: אנחנו לא דנים היום - - -
אלי אלאלוף: מיד תקבל את רשות הדיבור.
אלי אלאלוף: אני רק רוצה לציין שעד היום אף אחד לא התערב לך.
אלי אלאלוף: שילמת מה ששילמת.
אלי אלאלוף: זו בעיה שלך.
אלי אלאלוף: אבל אנחנו רוצים שיהיה ברור: לדון היום רק בתקנות.
אלי אלאלוף: התקנות האלה אומרות שאם אתם רוצים להפריש ולעשות את זה דרך הקופה החדשה הזאת שנפתחה – תעשו.
אלי אלאלוף: לא רוצים?
אלי אלאלוף: אל תעשו.
אלי אלאלוף: תמשיכו לחיות איך שאתם עושים עד עכשיו.
אלי אלאלוף: אף אחד לא התערב.
אלי אלאלוף: עם הגברת ואני, כולי, ליבי איתה - - - אם יש לך היום - - -
<אברהם יוסף סלומה: אבל החוב יישאר.
<אברהם יוסף סלומה: החוב יישאר - - -
<נעה בן שבת: החוב יישאר - - -
אלי אלאלוף: אני מבין אותך.
אלי אלאלוף: הנושא הוא קשה, אבל הוא לא לדיון.
אלי אלאלוף: תבינו, הוא לא לדיון.
אלי אלאלוף: אל תשלמו.
אלי אלאלוף: אל תשלמו, למרות שזה נותן לנו רעיונות כחברי כנסת להתמודד בצורה קונקרטית - - -
<קריאה: איך זה יכול להיות - - - המדינה יכולה להגיד - - -?
אלי אלאלוף: אל תעזור לי בצורה שאתה מפריע.
אלי אלאלוף: אני רוצה שיהיה ברור: אנחנו, כרגע, לא דנים אם לכם יש מספיק הכנסות כדי לשלם את הפיקדון או לא לשלם.
אלי אלאלוף: כרגע, התקנה אומרת שלעסקים שמעסיקים היום עובדי סיעוד עבור - - - מקבלים ישירות.
אלי אלאלוף: יש להם את האפיק הזה, להשקיע את זה בחשבון, ולא אצלו בחשבון הפרטי.
אילן גילאון: זאת אומרת?
אילן גילאון: תן לי להבין.
אילן גילאון: אני גם - - -
אלי אלאלוף: חבר, אתה רוצה לדבר?
אילן גילאון: אני - - -
אלי אלאלוף: חבר הכנסת אילן גילאון, תן לשכן שלך.
אילן גילאון: לא, אני רוצה להבין.
אילן גילאון: תסלח לי, אני לא מבין.
אילן גילאון: אז כנראה שגם עוד אנשים לא מבינים.
אילן גילאון: מה חל על המוגבל הנכה שנסעד על ידי סועד?
אילן גילאון: מה חל עליו?
אילן גילאון: מה הוא חייב לעשות?
אלי אלאלוף: עוד לא, עוד לא הגענו לסעיף שלך.
אלי אלאלוף: אני מצטער להגיד לך.
אלי אלאלוף: כרגע, דובר - - -
אילן גילאון: חל עליהם פיקדון או לא חל עליהם פיקדון?
אלי אלאלוף: חל עליהם פיקדון - - -
<קריאה: אז זהו – אני רוצה להסביר את הנקודה הזאת.
אלי אלאלוף: אתה, אדוני, אתה מפריע לי.
<אברהם יוסף סלומה: יש לי הרגשה מרה שהתקנות האלה נעשו - - - קו לעובד וחברות - - - לא התחשבו בכלל באנשים עם מוגבלויות.
<קריאה: לא מוגבלויות ולא - - -
אלי אלאלוף: חבר הכנסת אילן גילאון, אתה רוצה לחזור לשאלה שלך?
אילן גילאון: השאלה שלי: צריך לדעת, בסופו של דבר, עם כל הסעיפים ותתי הסעיפים – מה חל על בן האדם שיקבל עובד סיעודי?
<הילה רענן: אפשר להשיב?
<הילה רענן: צו ההרחבה לפנסיה חובה, כפי שאמר חברי, שי סומך ממשרד המשפטים, חל על כל המעסיקים ועל כל העובדים במשק.
<הילה רענן: זאת אומרת שגם על מעסיקים בסיעוד, החובה הזאת חלה.
<הילה רענן: יחד עם זאת, התקנות האלו לא יוצרות חובה חדשה - - -
אילן גילאון: מול מי אתם מגדירים מעסיק?
אילן גילאון: - - - או החברה?
<הילה רענן: מעסיקים – יש שני סוגי מעסיקים, וזה גם מופיע בהגדרות.
<הילה רענן: יש את חברות הסיעוד, שעליהן זו חובה; ויש את היחיד.
<הילה רענן: המעסיק היחיד – אנחנו נותנים לו אופציה: הוא יכול להפקיד את זה לפי התקנות.
<הילה רענן: הוא יכול - - - במצב החובה שלו, לפי צו ההרחבה לפנסיה חובה.
<מיכל ראובן: למה היחידים - - -?
<מיכל ראובן: אני שואלת.
<מיכל ראובן: למה?
<הילה רענן: זו שאלה אחרת - - -.
<הילה רענן: זה לא הדיון.
<הילה רענן: זה לא הדיון הזה.
<הילה רענן: זה משהו אחר.
אלי אלאלוף: אבל אתה לא קשור לזה.
<דניאל אברהם: - - - זה לא הדיון הזה, זה לא הדיון.
<דניאל אברהם: כל פעם מחליפים לנו - - -
<נעמי מורביה: כלום לא הדיון.
<נעמי מורביה: אני חייבת להבין: השלב הבא זה לדרוש מאיתנו לשלם גם מס מעסיקים?
<מיכל ראובן: אולי נקנה להם גם דירה בישראל.
<נעמי מורביה: אנחנו לא מעסיקים - - -
אלי אלאלוף: נעמי, ברשותך.
אלי אלאלוף: חברים, אני רוצה להסביר.
אלי אלאלוף: ברשותך, נעמי.
אלי אלאלוף: חבר'ה, אבל זה לא קשור לתקנות האלה.
אלי אלאלוף: לא רוצים לפתוח את כל הנושא של ההליכים?
אלי אלאלוף: אבל זה לא התקנות האלה.
<נעמי מורביה: אדוני היושב ראש, עוד היום יוצא מכתב מאיתנו.
<נעמי מורביה: מבקש דיון בנושא.
<נעמי מורביה: האם תקיים אותו?
<נעמי מורביה: אנחנו נבקש - - -
אלי אלאלוף: חבר'ה, בואו נדון בנושאים שהם לדיון.
אלי אלאלוף: כרגע, אני שומע מה שאתם אומרים ואני כל כך מסכים, אבל זה לא פה - - -
<מיכל ראובן: השאלה היא איפה זה?
<מיכל ראובן: אני שואלת איפה זה?
אלי אלאלוף: מי הגברת?
אלי אלאלוף: שאת שואלת.
אלי אלאלוף: מי את שתשאלי אותי ככה?
<מיכל ראובן: איפה אנחנו יכולים - - -?
אלי אלאלוף: אבל מי את?
אלי אלאלוף: מי את?
אלי אלאלוף: גברת.
<מיכל ראובן: אני בת להורים קשישים שלא יכולים לבוא לפה.
אלי אלאלוף: אז באת כמה?
אלי אלאלוף: כנציגה.
<מיכל ראובן: באתי כבת להורים סיעודיים שלא יכולים להביא עובד זר למדינה.
אלי אלאלוף: אז גברת, נקיים דיון על כל הנושאים שקשורים לקשישים.
אלי אלאלוף: על הפיקדון, שיהיה אפשר לשלם אותו.
אלי אלאלוף: אני בעד לקיים את זה.
אלי אלאלוף: אני בעד, ויש לי הצעת חוק אישית, פרטית, מונחת, שהיא קיבלה כבר את הפה שלה, כמו שאומרים.
אלי אלאלוף: והיא תדון בכל נושא של פיצוי לאוכלוסיות הנכים, שכל פעם שמטילים עליהם תשלום נוסף, יהיה שיפוי של המדינה.
<אבנר עורקבי: - - - מאיפה?
<אבנר עורקבי: מאיפה - - -?
אלי אלאלוף: יש הצעת חוק כזאת.
אלי אלאלוף: יש הצעות.
אלי אלאלוף: אבל כרגע, אני מבקש שנדון רק בתקנות.
אלי אלאלוף: תיקחו את זה בחשבון או שלא נקיים דיון – זה גם כן אפשרי.
אלי אלאלוף: תמשיכו ככה.
אלי אלאלוף: אני מרים ידיים ולא נקיים דיון.
אלי אלאלוף: וזה המצב.
<מיכל טג'ר: עורכת הדין מיכל טג'ר מקו לעובד.
<מיכל טג'ר: אני רוצה הערה קונקרטית לגבי המועד לעזיבה את ישראל.
<מיכל טג'ר: בזמנו, הנוסח הקודם של התקנות היה 30 ימים ממועד פקיעת הרישיון.
<מיכל טג'ר: הוא בעצם ירד למועד פקיעת הרישיון בפועל.
<מיכל טג'ר: עכשיו, גם לגבי נהלי וגם לפי נהלי משרד הפנים, יש 60 יום להתארגנות.
<מיכל טג'ר: זאת אומרת, לא ייתכן שהקנסות יתחילו ממועד - - -
<נעה בן שבת: אני אסביר שהתיקון הזה נעשה גם בעקבות התיקון שנעשה לגבי המסתננים, בתיקון החקיקה.
<נעה בן שבת: שם מדובר על 30, כמו שכתוב עכשיו.
<נעה בן שבת: תום התקופה לשהייה בישראל – מועד תום התוקף.
<נעה בן שבת: והוא גם נובע מהתאריכים לגבי השיהוי – הם יכולים להגיע עד שישה חודשים מתום תקופת השיהוי.
<נעה בן שבת: ואנחנו הרי כפופים להוראת החוק שאומרת שהזכאות לפיקדון היא עד תום שישה חודשים.
<נעה בן שבת: אם אדם עוזב עד תום שישה חודשים ממועד השהות החוקית שלו.
<מיכל טג'ר: למעשה, - - - פיזית, שהוא צריך לצאת מהארץ באותו יום, ואין אפילו את ה-60 יום של נהלי - - -
אלי אלאלוף: בואו נחזור.
אלי אלאלוף: אדוני, מה רצית?
<דן פרידמן: אני רוצה להסביר: רוב רובם של העובדים הזרים מועסקים על ידי אנשים פרטיים.
<דן פרידמן: גם עובד זר שמועסק על ידי חברת סיעוד – רוב ההעסקה היא על ידי; היא מקבילה על ידי הקשיש או הנכה.
<דן פרידמן: יש אפשרות לקבל גמלה כספית.
<דן פרידמן: זאת אומרת, קשיש שרוצה להעסיק עובד זר – יכול לקבל גמלה כספית או לפנות לחברת סיעוד.
<דן פרידמן: בשני המקרים הכסף מגיע מהמדינה.
<דן פרידמן: כאן הוא מגיע ישירות לידי הקשיש; וכאן הוא מגיע לידי חברת הסיעוד, שעושה סוג של השמה לעובד הזר.
<דן פרידמן: התקנות האלה יוצרות אפליה.
<דן פרידמן: שכן, על הקשיש שקיבל כסף מהמדינה, כמו שחברת הסיעוד מקבלת, כולל את אותם רכיבים שצריכים להגיע לידי העובד הזר – פטור, למעשה, לפי התקנות האלה מלהפקיד את אותם כספים.
<דן פרידמן: לעומת זאת, חברת הסיעוד, שמקבלת את אותם כספים, מחויבת בכך.
<דן פרידמן: עכשיו, אנחנו באנו קודם, ככה, בשתי מילים, בדברים עם משרד המשפטים, והבנו שקיימת נכונות, לפחות לגבי הגמלה הכספית.
<דן פרידמן: שוב, שזה כספי מדינה שצריכים להגיע לידי העובד הזר.
<דן פרידמן: כי זה מציב אותי כחברת סיעוד בעמדת נחיתות.
<דן פרידמן: מכיוון שהקשיש בא והוא רואה: מצד אחד, אם הוא לוקח את העובד דרכי – שאני מקפיד על כל הזכויות של העובד – הכספים יגיעו לידי העובד.
<דן פרידמן: אם הקשיש או הנכה – זה לא כל כך קשור אלינו, אבל לא חשוב – מעסיק את העובד הזר ישירות, הוא אולי ייחשב שהוא יכול להשאיר את הכספים האלה בלעדיו.
<דן פרידמן: ולכן הוא יעדיף לקחת את הכסף לידיו, ולא לשלם אותו לעובד הזר.
<דן פרידמן: בעוד שאני מחויב לעשות כן.
<מיכל ראובן: הוא לא יכול לעשות כלום עם הכסף.
<דן פרידמן: לכן, בקשתנו בעניין הזה, שלפחות לגבי הגמלה הכספית, יושוו התנאים – גם להעסקה ישירה וגם להעסקה באמצעות חברות סיעוד.
<אנג'לה קרת: אני לא מאמינה - - -
<קריאה: לא מדובר עלייך.
<דן פרידמן: זה לא קשור אלייך.
<דן פרידמן: לא קשור אליכם.
<דן פרידמן: לא קשור לנכים.
<דן פרידמן: זה לא קשור לנכים.
<דן פרידמן: רק לקשישים.
אלי אלאלוף: שמענו, וההערה שלך - - - להתקדם.
אלי אלאלוף: אני לא מבין בכלל מה ההתערבות שלך אצל האחרים.
אלי אלאלוף: אני לא מבין למה אתה מתערב אצל האחרים.
<דן פרידמן: אני לא מתערב אצל האחרים - - -
אלי אלאלוף: המדינה החליטה שיכולה לתת שירות, או בעין או בכסף – וכל אחד יחליט.
אלי אלאלוף: זו ההחלטה.
אלי אלאלוף: זה לא מעניין אותך מה האנשים - - -
<דן פרידמן: אם רק במילה?
אלי אלאלוף: נו, נו.
<דן פרידמן: צריך להבין, אותן תכליות - - -
אלי אלאלוף: אני מבקש להפסיק את הדיון איתך בנושא.
<דן פרידמן: אוקיי.
<דן פרידמן: זהו.
אלי אלאלוף: יש עוד הערה פה?
<דניאל אברהם: אני רוצה לדון בנושא החקלאות.
<דניאל אברהם: אני יושב ראש - - -
אלי אלאלוף: ואתה רוצה להתייחס לתקנות שקראנו כרגע?
<דניאל אברהם: לא, לא.
<דניאל אברהם: אני רוצה להתייחס - - -
אלי אלאלוף: אני רוצה לדון רק בתקנות.
<דניאל אברהם: אז בשביל מה הזמנתם אותנו?
אלי אלאלוף: יש התייחסויות פה?
<שושנה שטראוס: אני רציתי להתייחס לשני דברים: קודם כל, אני חושבת שהגברת שמחה בניטה נתנה לנו דוגמה טובה של הצורך בתקנות.
<שושנה שטראוס: כי היא סיפרה שכשעובד זר עוזב אותה, היא צריכה לקחת סכום גדול של פיצויי פיטורים, ולשלם את זה לעובד.
<שושנה שטראוס: הרבה מהקשישים או הנכים, אין להם אפשרות פתאום לשלם סכום גדול בבת אחת.
<שושנה שטראוס: ולכן התקנות – מי שיבחר לעשות את זה – יאפשרו לקשיש או לנכה, כל חודש לשים קצת בתוך הקופה.
<שושנה שטראוס: ובסוף, כשהעובד עוזב, בשדה התעופה; וכך הוא גם יודע שהעובד באמת עוזב ולא נשאר – המדינה תיתן - - -
<מיכל ראובן: איך אנחנו יכולים לדעת - - -
אילן גילאון: כמה?
<הילה רענן: כי הוא לא יקבל את הכסף - - -
אלי אלאלוף: גברת, תבקשי את רשות הדיבור – תקבלי.
אלי אלאלוף: ככה – לא.
<שושנה שטראוס: המדינה.
<שושנה שטראוס: המדינה תשלם.
<שושנה שטראוס: היום את לא יודעת.
<שושנה שטראוס: היום, לפעמים, את משלמת את הכסף, והעובד נשאר שלא כדין בארץ ויוצר לכם בעיות אחרות.
<שושנה שטראוס: אז לכן אני רציתי להתחבר לדוגמה הזאת של הגברת שמחה בניטה - - -
אילן גילאון: וכמה יישאר לו ככה וככה?
אילן גילאון: כאילו, מה?
<קריאה: היא מדברת שטויות.
אילן גילאון: כמה עולה קילו פירות?
אילן גילאון: מה זה נקרא, הוא ישלם סכום קטן, סכום גדול?
אילן גילאון: מה ההסדר של הדבר- - -?
<שושנה שטראוס: כן, יותר.
<שושנה שטראוס: אנחנו מדינה שאוהבת לשלם - - -
אילן גילאון: לא, בחייאת - - -
אלי אלאלוף: אבל אילן, אתה - - -.
אלי אלאלוף: יש חוק, ואנשים מעדיפים לא להשתמש בחוק.
אלי אלאלוף: בוא נגיד את זה בצורה גלויה.
אלי אלאלוף: זה לא שכל - - -
אילן גילאון: אתה יודע למה, אדוני?
אילן גילאון: כי צריך להיות מעסיק אחד לכל האנשים האלה, וזה המוסד לביטוח לאומי במדינת ישראל.
אלי אלאלוף: נו, אבל אי אפשר - - -.
אלי אלאלוף: אבל אי אפשר.
<אבנר עורקבי: - - - את החוק הזה.
<שמחה בניטה: זה החוק הנכון.
<שמחה בניטה: זה מה - - -
<אבנר עורקבי: שהמוסד לביטוח לאומי יעסיק - - -.
<אבנר עורקבי: הוא רוצה כסף.
אלי אלאלוף: אז למה החוק הזה לא קודם עד עכשיו?
<שמחה בניטה: אז עכשיו צריך לקדם את זה.
<שמחה בניטה: למה.
אילן גילאון: זו לא אשמתך ולא אשמת המפלגה שלך.
<שמחה בניטה: זו לא אשמתך.
אילן גילאון: בטוח שלא.
אלי אלאלוף: אני יכול "לזרוק" לכם עוד כמה דוגמאות.
אלי אלאלוף: בואו נתייחס לתקנות.
<אבנר עורקבי: אבל אתם יכולים לעשות את זה.
<אבנר עורקבי: אתם לא בכנסת - - - לעשות את זה.
<שמחה בניטה: אתה יכול לעשות לנו מהפך.
<אבנר עורקבי: שהמוסד לביטוח לאומי ישלם את - - -
אלי אלאלוף: אבנר, אבנר, תן לנו - - -
<אבנר עורקבי: - - - רק לזה.
אלי אלאלוף: עוד תשובה, בבקשה.
<שושנה שטראוס: לגבי - - -
אלי אלאלוף: טוב, יש לי בקשה: הישיבה נעולה.
<אנג'לה קרת: אדוני, - - -
אלי אלאלוף: גמרנו את הישיבה.
אלי אלאלוף: אני רוצה את זה בפרוטוקול, ברשותך.
אלי אלאלוף: סיימנו את הישיבה, אבל תדעו שהאוכלוסייה הכי חלשה, זו זאת שנפגעת.
אלי אלאלוף: זאת שאין לה שום הגנה.
אלי אלאלוף: שהיא רחוקה מביתה.
אלי אלאלוף: רחוקה ממשפחתה.
אלי אלאלוף: אנחנו פגענו עכשיו, כולנו, ביחד, באנשים הכי חלשים ואנחנו הפכנו אותם למנוצלים, בגלל שאי אפשר להעביר תקנה בצורה מסודרת בישיבה הזאת.
אלי אלאלוף: אני לא אדון בשום נושא עד שהתקנות האלה לא יטופלו.
<דניאל אברהם: אדוני היושב ראש, למה ביטלתם את נקודות הזיכוי לעובדים הזרים אם אתם כל כך דואגים להם וזו החוליה החלשה?
אלי אלאלוף: הישיבה נעולה, ברשותך.
אלי אלאלוף: בוקר טוב, חברים, אני מתנצל על האיחור.
אלי אלאלוף: יש לי תירוץ, הפקקים בכביש מבאר-שבע.
אלי אלאלוף: טוב, אנחנו ב-23 בנובמבר 2011, י"א בכסלו תשע"ו, השעה 09:06 דקות, בוקר טוב לכולם, כולל איש הפרוטוקול שלנו, שידאג שכל מה שתגידו יהיה רשום בספר הימים של הכנסת.
אלי אלאלוף: טוב, דווקא ביום של אלימות בקרב נשים אנחנו הולכים לדבר על ילדי האומנה.
אלי אלאלוף: ואני חייב להגיד שרוב המשפחות, אם לא כולן, שעוסקות באומנה זה נשים מדהימות ומשפחות מדהימות, שמקבלות ילדים מסיבות שונות, ולפעמים קשות, מוצאים מהמשפחה.
אלי אלאלוף: אז החוק, שהוא כולו יוזמה של חברת הכנסת קארין אלהרר, שהצטרפו אליה מספר חברים, שאני לא רואה אותם, חוץ ממאיר כהן, שכרגיל בנושאים האלה הוא - - -
קארין אלהרר: מאיר כהן העביר את החוק בהיותו שר הרווחה.
קארין אלהרר: יש לו זכויות רבות פה.
מאיר כהן: אז יש על זה דין רציפות.
אלי אלאלוף: וזה באמת בדין רציפות.
אלי אלאלוף: ואנחנו מקווים שתוך שתי ישיבות נוכל להגיע לסוף התהליך של אישור החוק, להניח לקריאה שנייה ושלישית.
אלי אלאלוף: וכך יהיה בנושא כל כך רגיש ומיוחד, כל כך חשוב לילדים, ולפעמים גם למשפחות שלהן המקוריות, אני שמח שהיום נמצאים בזה.
אלי אלאלוף: אז נתחיל ישר בקריאת החוק?
אלי אלאלוף: אז בבקשה, נעה בן שבת, היועצת המשפטית שלנו.
<נעה בן שבת: סיימנו את פרק ג', ואנחנו בעמוד 12, פרק ד', בנושא השמה וסיום אומנה, סימן א': תהליך ההשמה.
מאיר כהן: נעה, איפה, בבקשה?
<נעה בן שבת: בעמוד 13 עכשיו.
אלי אלאלוף: לכולם יש את תקציר החוק פה?
אלי אלאלוף: אם לא, תבקשו, נספק.
<נעה בן שבת: אני רוצה להזכיר שיש לנו הסדרה של השמת ילד במשפחת אומנה.
<נעה בן שבת: ועכשיו יש לנו הוראות לגבי תהליך ההשמה.
מאיר כהן, 09: אז יש לנו פה כמה מרכיבים, אולי נתחיל מהמרכיב האחרון.
מאיר כהן, 09: אנחנו מדברים בהשמה של ילד, ילד כהגדרתו בהתחלה, דיברנו על זה, שהוא אדם שטרם מלאו לו 18 או שמלאו לו 20 והוא עדיין במוסד חינוכי לפי חוק הביטוח הלאומי, או שטרם מלאו לו 21 והוא ילד עם מוגבלות באומנה בתר אשפוזית.
מאיר כהן, 09: אז יכול להיות שיש אדם שהוא כבר לא ילד והוא נמצא באומנה.
מאיר כהן, 09: הצעת החוק הזאת לא מתייחס אליו וההוראות לא חלות עליו.
מאיר כהן, 09: ההוצאה של ילד, זאת אומרת השמת ילד באומנה, צריכה להיות בהחלטה של גורם מוסמך, שזה יכול להיות בבית-משפט או גורם מוסמך אחר.
מאיר כהן, 09: אבל אם ההחלטה היא לא של בית-משפט או ועדת אבחון לפי חוק הסעד (טיפול במפגרים), אז אנחנו מדברים או שהדבר נעשה בהסכמת הורי הילד או באישור בית-משפט.
<שלווה ליבוביץ: צריך ועדת תכנון, טיפול והערכה.
מאיר כהן: גברת, מי את, תציגי את עצמך.
מאיר כהן: אני יודע, אבל זה לפרוטוקול.
<שלווה ליבוביץ: שלווה ליבוביץ, מפקחת ארצית על אומנה.
<שלווה ליבוביץ: המסגרת שבה מתקבלות החלטות זה ועדת תכנון, טיפול והערכה, ואני חושבת שזה צריך להיות מסומן פה יותר.
<נעה בן שבת: זה נמצא בתוך ההגדרה של "הגורם המוסמך".
<נעה בן שבת: "הגורם המוסמך", כתוב: לרבות בית משפט, ועדת תכנון, טיפול והערכה, ועדת אבחון וכל גורם אחר המוסמך לפי כל דין להחליט על השמה.
<נעה בן שבת: זאת אומרת, כשאנחנו אומרים הגורם המוסמך זה גם בית-משפט, גם ועדת אבחון וגם ועדת תכנון וטיפול וגם גורם אחר.
<שלווה ליבוביץ: כן, אבל בסעיף מוזכרים ועדת אבחון ובית-משפט, ולא מוזכר - - -
<נעה בן שבת: מדוע הם מוזכרים?
<נעה בן שבת: כי אני מבינה שההחלטה שלהם יכולה להיות ללא הסכמת ההורים.
<נעה בן שבת: והחלטה של גורם אחר, של ועדת תכנון וטיפול, צריכה או הסכמת הורים או אישור בית-משפט.
<נעה בן שבת: לכן הם מוזכרים פה למעט החלטות אחרות.
קארין אלהרר: רגע, אז נצביע על זה?
אלי אלאלוף: לא, אני מציע שנעשה כמה סעיפים.
קארין אלהרר: פעם שעברה אבל הצבענו סעיף סעיף.
אלי אלאלוף: את רוצה סעיף סעיף?
קארין אלהרר: פעם שעברה הצבענו סעיף סעיף.
<נעה בן שבת: כן, אבל אם אין הערות, אז אפשר גם להתקדם כך.
מאיר כהן: אין הערות.
אלי אלאלוף: אני בעד להתקדם.
<נעה בן שבת: גם אני רוצה להזכיר, בסעיף קטן (ג), את האפשרות אל אימוץ הילדים, שהיא דווקא האפשרות שמועדפת על פני האפשרות של אומנה.
<נעה בן שבת: זאת אומרת, אם יש אפשרות לאמץ את הילד היא תישקל ראשונה.
<נעה בן שבת: וכך עולה מסעיף קטן (ג).
<נעה בן שבת: סעיף 32: בחירת משפחת אומנה.
<נעה בן שבת: כאן, אדוני, עקרונות - -
<שלווה ליבוביץ: מופיעים באמנה.
<נעה בן שבת: - - המסלול העיקרי לבחירת משפחת אומנה.
<נעה בן שבת: אז עיקרון ראשון זה שבקרב בני המשפחה.
<נעה בן שבת: עיקרון שני: ככל הניתן יחד עם אחים, במקרה שיש עוד אחים של הילד שצריכים להיות מושמים במשפחת אומנה.
<נעה בן שבת: העיקרון השלישי זה קרבה גיאוגרפית.
<נעה בן שבת: ועיקרון רביעי, שהוא אומנם מחוק אימוץ ילדים, מדבר על הפרש הגילאים בין האומן לבין הילד.
<נעה בן שבת: יש פה מגבלה על האפשרות, מגבלת גיל.
<נעה בן שבת: אתם יכולים להסביר את מגבלת הגיל?
<שלווה ליבוביץ: זה כדי שאם תהיה החלטה על אימוץ, שהם יוכלו להיות גם ההורים המאמצים, כי אנחנו בעצם משווים את החוק שלנו לדרישות של חוק האימוץ.
<יצחק קדמן: צריך להוריד את זה באימוץ ולא להוסיף את זה פה.
אלי אלאלוף: תודה רבה, יצחק, הקדמת אותי.
<נעה בן שבת: למרות שפה זה רק מדבר על כלל ולא על - - -
אלי אלאלוף: ברשותכם, אעשה גילוי נאות.
מאיר כהן: הסעיף הזה, אני לא אוהב אותו, אדוני היושב-ראש.
אלי אלאלוף: אני אב שאימץ ילד, וסבל מההחלטה הזאת של מגבלת גיל.
אלי אלאלוף: לשמחתי, הצלחתי לאמץ ילד ובחוץ.
אלי אלאלוף: כל הסיפור של הפרש גיל הוא בעיני טיפשות אחת גדולה.
אלי אלאלוף: היות שיש לנו את זה פה, אני מאוד מבקש למחוק את הסעיף הזה.
קארין אלהרר: זה לא פוגע אבל גם באומנת קרובים?
<שלווה ליבוביץ: לא, באומנת קרובים אנחנו יותר מאפשרים.
קארין אלהרר: אבל בכל מקרה, אם אני מבינה נכון, כתוב ככל הניתן, זה לא איזה משהו מאוד מחייב.
אלי אלאלוף: לא, זה מאוד מחייב, תאמיני לי.
<שלווה ליבוביץ: באימוץ זה מאוד מחייב.
אלי אלאלוף: כשיגיע חוץ האימוץ גם נטפל בו.
<שלווה ליבוביץ: אם תהיה החלטה של בר אימוץ, אז אנחנו נהיה בבעיה, ואנחנו - - - למנוע את המעבר.
<שלווה ליבוביץ: השינוי פה צריך להיות במקביל שם.
<יצחק קדמן: אני בעד מה שאתה אומר.
מאיר כהן: אדוני היושב-ראש, אני לא מוצא שום טעם בסעיף הזה ובהתבצרות אחרי גיל 48.
מאיר כהן: במקום שכתוב ככל הניתן, אז זה תמיד לא ניתן.
מאיר כהן: לכן אני מבקש לשנות את זה, ושזה יובא להצבעה.
מאיר כהן: ואת המרכיב של הגיל להוריד.
קארין אלהרר: אני מסכימה לשינוי.
עבדאללה אבו מערוף: גם הקרבה הגיאוגרפית.
עבדאללה אבו מערוף: כן, כבר שמתי סימן קריאה ושאלה על זה.
עבדאללה אבו מערוף: אני לא בעד הגיל.
עבדאללה אבו מערוף: אם זה לאימוץ, זה משהו אחר.
קארין אלהרר: גם באימוץ אולי צריך - - -
אלי אלאלוף: בבקשה, מישהו רוצה דעה אחרת?
<ליאת יעקובוביץ: ליאת יעקובוביץ, ייעוץ וחקיקה, משרד המשפטים.
<ליאת יעקובוביץ: המצב החוקי הוא כרגע שזה נמצא כדרישה שם, והשאלה אם זה לא יצור - - -
<יצחק קדמן: לא באומנה, זה לא נמצא.
<קריאה: אין חוק אומנה.
<ליאת יעקובוביץ: לא, באימוץ.
אלי אלאלוף: אנחנו כרגע בחוק האומנה.
<יצחק קדמן: אנחנו מדברים על חוק האומנה.
<ליאת יעקובוביץ: השאלה אם - - - מעשי בשלב הזה.
<שלווה ליבוביץ: כן, אבל, איציק, אם זה לא יהיה פה ויהיה שם, אז לא נוכל לאמץ את הילדים, ואז יהיה מעבר וזה לא טובתו של הילד.
קארין אלהרר: אז נעשה תיקון מקיף.
אלי אלאלוף: היות שיש דיון על חוק האימוץ בקרוב, נטפל בזה.
<יצחק קדמן: צריך לתקן את חוק האימוץ.
<יצחק קדמן: זה אנכרוניסטי לגמרי.
אלי אלאלוף: בבקשה, גברת, את צריכה להתקרב לשולחן.
<רונית אדלר: אני רונית אדלר משירות אומנה במרכז "אור שלום".
<רונית אדלר: אני רוצה להגיד שבגיל הרך עשינו בשנים האחרונות ממש קפיצת מדרגה גדולה ברצף של אומנה-אימוץ.
<רונית אדלר: הרבה מאוד ילדים שבעבר הגיעו לאומנה ובעצם נשארו כל חייהם באומנה, או אם הם הוכרו כברי אימוץ נאלצו לעבור למשפחה אחרת - - -
מאיר כהן: מה זה הרבה?
<רונית אדלר: אני מדברת על עשרות ילדים.
מאיר כהן: לא, אני רוצה באחוזים, כמה הולכים לאומנה וכמה עוברים לאימוץ.
מאיר כהן: להגיד הרבה זה משהו – אני יודע שזה הפוך ממה שאת אומרת.
<טלי חלף: אנחנו מדברים על 15 כל שנה.
<שלווה ליבוביץ: לא, אנחנו מדברים ש-50% מהילדים המאומצים הם על-ידי משפחות האומנה.
<שלווה ליבוביץ: בסדר, אבל ביחס למספר הילדים המאומצים במדינת ישראל, אנחנו רוצים שזה ילך ויגבר כדי שלא יהיו מעברים.
מאיר כהן: זה עדיין לא סיבה להשאיר את הסעיף הזה.
מאיר כהן: צריך להביא את חוק האימוץ ולתקן.
קארין אלהרר: לא, אבל היא לא מתנגדת.
<ליאת יעקובוביץ: אבל המצב הוא כרגע שאנחנו לא עושים נכון - - -
קארין אלהרר: רגע, משרד המשפטים מתנגד לתיקון הזה?
קארין אלהרר: אבל אומרים שהמציאות מלמדת שככל הניתן שווה תמיד לא יהיה.
קארין אלהרר: אז השאלה - - -
<רונית אדלר: אני יכולה לסיים את דברי?
אלי אלאלוף: ברשותכם, חברי כנסת - - -
מאיר כהן: יש כאן - - -
אלי אלאלוף: סליחה, מאיר, רק שנייה.
מאיר כהן: אני מצטער, אדוני היושב-ראש.
מאיר כהן: יש כאן חברי כנסת שרוצים לשנות.
מאיר כהן: שמענו את דעתך, משרד המשפטים, תודה.
רוצה, ברשותכם: דבר שני, אני רוצה להגיד לכם מניסיון אישי של אדם רגיל עם ילדים: זה אחד הפשעים בחוק שאמור להיות קודם כול אנושי יותר, ולתת לכל הורה, לאפשר לו להיות הורה, כל אדם - - - והתהליך הזה שיהיה, גם אם יהיה בוועדה אחרת, אני מתכנן להיות שם.
רוצה, ברשותכם: אני חושב שזה אחד הדברים הכי פוגעים בזכויות הבסיסיות של האדם.
רוצה, ברשותכם: ולעשות תרגיל שאין לו שום הצדקה, אני לא יודע להשוות את זה לעולם, במדינה שהייתי ואימצתי ילד לא שאלו אותי, לא שיניתי גיל כמובן, לא עשיתי שום תרגיל.
<יצחק קדמן: אני רוצה מאוד לתמוך במה שאתה אומר.
<יצחק קדמן: זה זכר לחוק שנחקק לפני הרבה מאוד שנים.