GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<נתן לבון: יש לנו עוד עשרות אלפי ניצולי שואה שעלו אחרי שנת 1953 והם מקופחים בצורה קיצונית בזכויותיהם.
<נתן לבון: אם אותם עולים, אותם ניצולים עלו עד שנת 1952, הם מקבלים לפחות את גמלה של הרשות ב-2,200 שקלים.
<נתן לבון: אלה שעלו אחרי 1953 – מקבלים מענק שנתי של 3,000 שקלים.
<נתן לבון: של 600 שקלים, פירוש הדבר 300 שקלים.
<נתן לבון: אז תעמידו 2,200 שקלים מול 300 שקלים, לא צריך להסביר מה היא האפליה.
<נתן לבון: אני חושב שצריך לטפל בזה בצורה יסודית ולא רק בפרט זה או אחר או במקום זה או אחר.
<נתן לבון: חשוב וצריך לראות את הציבור הזה.
<נתן לבון: יש בעיה של כל אלה שגרים במקבצי דיור, הוסטלים.
<נתן לבון: מישהו מכם ביקר בחלק מההוסטלים?
<יהודה דוידוב: כן.
<יהודה דוידוב: יום יום.
<נתן לבון: מי שמבקר, המצב הוא על הפנים.
<נתן לבון: הם כולם צריכים לרצות את אותה אם בית.
<נתן לבון: אין שם מה מגיע להם, מה החובות שלהם, מה הזכויות שלהם.
<נתן לבון: גם בנושא הזה אנחנו בדיבור עם משרד השיכון על מנת לעשות חקיקה, לקבוע מה הזכויות שלהם.
<נתן לבון: צריך לראות את האוכלוסייה הזאת שכלל, לא באיזה שהוא דבר קטן.
<נתן לבון: מגיעות להם זכויות וצריך לדאוג להם.
טלי פלוסקוב: תודה רבה למר לבון.
טלי פלוסקוב: אני רק רוצה דבר אחד להגיד.
טלי פלוסקוב: כשאתה דיברת על סדר גודל של 4,000, הקבוצה שאנחנו היום מדברים עליה, מהווה סדר גודל של 80,000 איש.
<נתן לבון: אני יודע.
טלי פלוסקוב: כן, זאת אומרת אנחנו פה מדברים על קבוצה מאד גדולה של אנשים.
<קריאה: 80,000 ארצי.
<נתן לבון: כן, אמרתי עשרות אלפים, כי פה יש בעיה של נתונים.
טלי פלוסקוב: כן, בוודאי, אנחנו מדברים על ארצי.
טלי פלוסקוב: אני מסתכלת על השעון, יש לנו עוד קצת.
טלי פלוסקוב: גברת אתי אברהמי, בבקשה, רק תציגי את עצמך.
<אתי אברהמי: אתי אברהמי, חברת מועצת הגמלאים של עיריית ירושלים, חברת מנהל קהילתי בית הכרם בירושלים.
<אתי אברהמי: אני לא ניצולת שואה.
<אתי אברהמי: אני חושבת שאני היחידה פה שהיא לא דוברת את השפה הרוסית.
טלי פלוסקוב: לא, יש פה עוד.
<אתי אברהמי: אז ככה, מועצת הגמלאים של עיריית ירושלים אימצה מאד את ניצולי השואה.
<אתי אברהמי: יש לנו את מזכיר ניצולי השואה – אשר אוד.
<אתי אברהמי: אנחנו מנסים לאתר ואיתרנו הרבה ניצולי שואה.
<אתי אברהמי: זה ביחד עם עיריית ירושלים, מחלקת הרווחה של הגמלאים ואנחנו פשוט מחפשים אותם.
<אתי אברהמי: יש עוד ועדה במועצת הגמלאים, שהיא מטפלת במרותקי בית והוועדה מחפשת את מרותקי הבית, כמו שאמר מר לווין.
<אתי אברהמי: אישה שארבע שנים לא יצאה מהבית, אז יש מתנדבים שמגיעים אל האנשים האלה פעם בשבוע, שעתיים לשיחה, לדיבור, לחברה חברה, נקרא לזה ככה.
<אתי אברהמי: אז אנחנו גם מאתרים אותם, להתקשר לאביבה גולדברג בעיריית ירושלים או לאשר אוד או ללאה אברמוביץ ממועצת הגמלאים.
<אתי אברהמי: עכשיו ככה, אני לא ניצולת שואה, אבל אני רוצה לספר לכם שהסיפור חוזר על עצמו.
<אתי אברהמי: עליתי לארץ מעיראק ביולי 1950.
<אתי אברהמי: אנחנו בעצם גורשנו.
<אתי אברהמי: היה מותר לנו להביא 20 קילו בגדים בלבד.
<אתי אברהמי: לא זהב, לא כסף, לא רכוש לא כלום.
<אתי אברהמי: אמא שלי סידרה את המיטות בבוקר, לקחנו את המזוודות והגענו לבית הכנסת, שמשם הביאו אותנו לארץ.
<אתי אברהמי: גם את המזוודות שלנו גנבו לנו הערבים בדרך.
<אתי אברהמי: הגענו למערבת קסטינה, שזה מאהל ענק בלי כלום.
<אתי אברהמי: לא שפה, לא עבודה.
<אתי אברהמי: אבא ואמא עם שמונה ילדים שהקטן היה בן 5 ואחי הבכור, הגדול יותר למד באוניברסיטה וגורש.
<אתי אברהמי: לא היה כלום.
<אתי אברהמי: מדינה שקמה, מדינה חדשה, רק שנתיים.
<אתי אברהמי: צנע, לא אוכל, לא כלום.
<אתי אברהמי: המשפחה שלי עבדו בחקלאות, עבדו בסלילת כבישים, בכל מה שאפשר, וכך חיינו שלוש שנים.
<אתי אברהמי: יום כמו היום, האוהל עף ברוח, הגשם מתחת לאוהל, המיטות היו בתוך הבוץ וזה מה שהיה.
<אתי אברהמי: בית ספר פתחו אחרי למעלה משנה, רבקה גובר, אם הבנים, פתחה את בית הספר הראשון.
<אתי אברהמי: הייתי בת 10, שזה אומר שרק בגיל 11 התחלתי ללמוד עברית.
<אתי אברהמי: התחלתי ללמוד קרוא וכתוב.
<אתי אברהמי: וההתנשאות של הצברים כלפינו העולים החדשים, ואני חושבת שאתם מרגישים את זה גם, שתמיד היינו נחותים.
<אתי אברהמי: היינו צריכים להוכיח את עצמנו שאנחנו לא פחות מהם.
<אתי אברהמי: שאנחנו מסוגלים.
<אתי אברהמי: ואם תראו את יהדות המזרח, יהדות עיראק, הרי כולם היו שם בעלי עמדה.
<אתי אברהמי: אני לא ארחיב פה.
<אתי אברהמי: אבל אלינו התייחסו כאל נחותים.
<אתי אברהמי: אחרי שלוש שנים באוהל, המשפחה שלי קיבלו שיכון, שזה היום קריית מלאכי, שיכון של 24 מטרים, שזה היה שתי קוביות ככה, ובית השימוש, השירותים היו בחוץ.
<אתי אברהמי: במזג אוויר כזה, לך תעשה פיפי במרחק בחוץ.
<אתי אברהמי: זה מה שהיה.
<אתי אברהמי: המדינה התנכלה, לא התחשבה בנו, וזה חוזר על עצמו גם היום.
<אתי אברהמי: ותיקחו את דרום תל אביב.
<אתי אברהמי: שיכנו אותם שם, היום מכרו את הקרקעות ליזמים, היזמים לא מעניין אותם.
<אתי אברהמי: הם זורקים את המשפחות האלה, שכולם זקנים.
<אתי אברהמי: מי שעלה כמוני בגיל 10 לארץ, היום בן 75, אז יש שם אנשים בני 80, 80 פלוס וזה מה שיש להם, את הבתים ההרוסים.
<אתי אברהמי: בא יזם רוצה לזרוק אותם לכלבים.
<אתי אברהמי: אין מי שידאג להם.
<אתי אברהמי: אין מי.
<אתי אברהמי: תיקחו את כל המעברות שהיו, תיקחו את כל היישובים – דימונה, אופקים, ירוחם ועוד יישובים כאלה.
<אתי אברהמי: הם נשארו כמעט עומדים במקום.
<אתי אברהמי: המדינה לא דואגת להם.
<אתי אברהמי: לא דואגת להם.
<אתי אברהמי: אז זה אומר שמשנות ה-50 ועד היום, מאז שאני ילדה ועד לגיל שלכם, המדינה מתנערת מלעזור.
<אתי אברהמי: אז אני מאחלת לכם בריאות שלמה והצלחה ואנחנו אתכם.
<יהודה דוידוב: תודה רבה.
טלי פלוסקוב: תודה לגברת אתי אברהמי.
טלי פלוסקוב: אני חושבת שזה שאנחנו היום יושבים ומדברים על זה, זה כבר שינוי של עמדת המדינה.
טלי פלוסקוב: זה נכון ש - - -
<אתי אברהמי: אני מקווה.
<אתי אברהמי: מקווים לתוצאות, לא רק לדיבורים.
טלי פלוסקוב: כן, אבל - - -
<תמי מרוז: אבל גברתי, את תיארת כל כך יפה מה עיריית ירושלים עם משרד האוצר ועם משרד הרווחה, ועדיין עם משרד הרווחה, שאנחנו מממנים את ההגעה של המתנדבים, גם בבית כרם אבל גם במנהלים האחרים ובמועדונים וקפה מוסקבה - - -
טלי פלוסקוב: אז יש היום שינוי.
<תמי מרוז: את תיארת כל כך יפה מה יש, ואמרת שכלום לא השתנה?
טלי פלוסקוב: תמיד יש מקום לשיפור.
<אתי אברהמי: סליחה, אני מתכוונת מבחינת פרנסה - - -
טלי פלוסקוב: אנחנו הבנו, הבנו.
טלי פלוסקוב: תודה, גברת אתי, אנחנו פשוט מוגבלים בזמן.
<אתי אברהמי: אוקיי, תודה רבה.
טלי פלוסקוב: אני הבנתי טוב מאד מה שאת אומרת.
טלי פלוסקוב: תמיד יש מקום לשיפור ותמיד אנחנו רוצים עוד וזה בסדר.
טלי פלוסקוב: יחד עם זאת, אי אפשר לא לראות מה נעשה לעומת שנות ה-50.
טלי פלוסקוב: אני רוצה לתת למנהלת הרשות לזכויות ניצולי השואה, גברת עפרה רוס, להתייחס לכל מה שהיא שמעה, ואחר כך אני חושבת שיש לי בשורה, כי אני פה מתכתבת עם שר האוצר.
טלי פלוסקוב: אני כמובן אכריז אותה אחרי דבריה.
<עפרה רוס: אני שומעת את כל המצוקות.
<עפרה רוס: אני גם מתחברת למצוקות של כל הסיפורים, ומי כמו הפליטים יודעים את ההזדהות שלנו, של הרשות, של שר האוצר, למצוקות של פליטי השואה.
<עפרה רוס: שמעתי גם את הגברת מעיריית ירושלים - - -
<אתי אברהמי: אתי אברהמי.
<אתי אברהמי: אני לא עובדת עירייה, אני מתנדבת במועצת הגמלאים.
<עפרה רוס: המתנדבת שסיפרה לנו באמת על מה שקרה בשנות ה-50 במדינת ישראל, את כל המצוקות שהיו, ואני מקווה מאד שהמדינה מנסה או תנסה לעשות קצת יותר למען הקליטה של העלייה המבורכת שמגיעה מכל רחבי העולם.
<עפרה רוס: כן רציתי להתייחס לזה שפליטי השואה, משנת 2014 מוכרים על ידי מדינת ישראל, מה שלא היה עד שנת 2014 ומקבלים מענק ומקבלים תרופות חינם, ונקווה שגם הזכויות שלהם יתרחבו.
<עפרה רוס: לנו יש מרכז מידע שעונה גם ברוסית ואתם יודעים את זה.
<עפרה רוס: אפשר לפנות אליו, הוא עובד כל יום עד שבע בערב.
<עפרה רוס: יש דוברי רוסית ונותנים תשובות בשפה הרוסית, ואם יהיה צורך לתגבר אותו, אנחנו גם נתגבר אותו.
<עפרה רוס: מרכז המידע הזה עומד לרשות ציבור ניצולי השואה ופליטי השואה, היום הם בתוכם ואם נראה שיש צורך, אנחנו נעשה את זה בחפץ לב.
<עפרה רוס: יש לנו חוברת זכויות ברוסית, שאנחנו גם נשלח אותה באמת לכל הארגונים.
<עפרה רוס: אנחנו שולחים אותה גם לניצולים, אבל נעביר אותה גם לארגונים.
<עפרה רוס: אנחנו באמת מאד מאד משתדלים לעשות למען ניצולי השואה והפליטים ואף פעם זה לא מספיק.
<עפרה רוס: אף פעם זה לא מספיק, את זה אני חייבת לבוא ולומר.
<עפרה רוס: ועם כל הרצון הטוב, תמיד אפשר לעשות ליותר ואנחנו משתדלים לעשות יותר.
<עפרה רוס: הדלת שלי פתוחה בפניכם, אתם לא פעם ולא פעמיים הייתם אצלנו, סיפרתם על המצוקות, שמענו את המצוקות וניסינו לעזור כמיטב יכולתנו לפליטים ולניצולים.
<עפרה רוס: גם הגברת אברהמי, היום גם יש שינוי לגבי יוצאי עיראק, שגם בהם, והנה, אני מבשרת לך משהו, מי שהיה בפרהוד, מקבל ממדינת ישראל היום מענק שנתי.
<עפרה רוס: יש החלטה.
<עפרה רוס: אנחנו נשלם מענק שנתי ופטור מתרופות שבמרשם סל הבריאות.
<עפרה רוס: זה גם באמת מעבר של כברת דרך ארוכה.
<עפרה רוס: שוב פעם, הדברים הולכים קצת באיטיות.
<עפרה רוס: אני מקווה שהדברים ילכו עוד יותר מהר ממה שהם הולכים היום.
<עפרה רוס: אז אנחנו באמת אתכם.
<עפרה רוס: אני מבינה שהזמן קצר וטלי רוצה לבשר בשורות טובות ומשמחות, אז תודה רבה לכם ונמשיך להשתדל לעשות למענכם כמיטב יכולתנו.
<יהודה דוידוב: תודה.
טלי פלוסקוב: אני באמת רוצה להודות לרשות לזכויות ניצולי השואה ולעפרה רוס אישית ולגליה שנמצאת איתנו.
טלי פלוסקוב: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה יוצא מן הכלל ואני מאמינה שביחד אנחנו, גם אחרי שאני עכשיו אמסור את הבשורה שהעביר לי שר האוצר.
טלי פלוסקוב: תראו, ברור לכולם שנעשה ולא מעט נעשה ממשרדים שונים במדינה.
טלי פלוסקוב: יש תמיכות מהמשרד לשוויון מגדרי, יש תמיכות ממשרד הרווחה.
טלי פלוסקוב: כאן אנחנו מדברים באנשים שמטופלים על ידי הרשות לזכויות ניצולי השואה, שנמצאת תחת משרד האוצר, תחת אחריותו של משרד האוצר.
טלי פלוסקוב: הבשורה של שר האוצר כעת, להעביר לרשות לזכויות ניצולי השואה 5 מיליון שקלים לתמיכה בארגונים, לבריאת קריטריונים לחלוקה לארגונים שמטפלים בפליטי שואה.
טלי פלוסקוב: רבותי, 5 מיליון שקלים זה סכום - - -
<קריאה: רק לארגונים שמטפלים בניצולים?
טלי פלוסקוב: פליטי שואה, כן.
טלי פלוסקוב: איך בעצם זה יעבוד, רק שיהיה ברור.
טלי פלוסקוב: הכסף ישנו.
טלי פלוסקוב: זו בעצם אמירה של שר האוצר – 5 מיליון שקלים עכשיו עוברים לרשות.
טלי פלוסקוב: הרשות בונה קריטריונים, לפי איזה קריטריונים הכספים האלה יחולקו לארגונים.
טלי פלוסקוב: זה יפורסם.
טלי פלוסקוב: איפה זה יפורסם?
<עפרה רוס: בעיתון, באתר.
טלי פלוסקוב: ברשומות, זה יפורסם בכל מקום, במשרד המשפטים, משרד האוצר וכן הלאה.
טלי פלוסקוב: כל ארגון שרואה את עצמו מתאים לקריטריונים הללו, יכול להגיש בקשה לתמיכה והוועדה שאחר כך תשב, ועדה מקצועית שתחלק את התמיכות ותלמד את כל החומרים שיוגשו ואת התקציבים והעמותות וכן הלאה, היא תחלק את הכספים האלה על פי הקריטריונים שהם יבנו.
<קריאה: אז השאלות שיבואו אלינו מהציבור, שחמישה מיליון הם חד פעמי?
טלי פלוסקוב: כל שנה.
טלי פלוסקוב: חמישה מיליון שקלים בשנה.
<קריאה: רק לארגונים?
טלי פלוסקוב: בואו ניתן למשרד האוצר לעשות הגדרה מדויקת בתיאום עם השר, אני לא רוצה כרגע להטעות אף אחד.
טלי פלוסקוב: אז ברגע שאתם תגדירו את ההגדרה אתם תראו את זה כבר בפרסום.
טלי פלוסקוב: העיקר, רבותי, אני חושבת שאף משרד נכון לרגע זה לא חילק סכום כזה והסכום הזה, אני שוב חוזרת, הוא יעבור אך ורק דרך הרשות לזכויות ניצולי השואה, לא דרך אף משרד אחר, כי המטרה שלנו היא המטרה לטפל בניצולי ובפליטי השואה.
טלי פלוסקוב: איך החלוקה תהיה, אתם כבר תשבו ותבנו קריטריונים, אבל זו כבר עבודה של הרשות.
טלי פלוסקוב: לכן אני חושבת שזו בשורה מאד משמחת.
<אתי אברהמי: בשורה משמחת ביותר.
טלי פלוסקוב: מכאן המקום להגיד תודה לשר האוצר משה כחלון ולצוות שלו וליועצת שלו ענבר שעבדה עבורנו לא מעט, יום ולילה.
טלי פלוסקוב: ולכל האנשים שהגיעו היום לכאן, כי באמת זה המקום להודות לכם על העבודה שאתם עושים ואני יודעת שהעבודה שלכם מצילה חיים.
טלי פלוסקוב: כי אם לא הייתם ליד האנשים האלה, אף אחד מאיתנו לא יודע לאן האנשים האלה ואיפה הם היו היום.
טלי פלוסקוב: רק עוד דבר אחד, שנייה, אני עוד לא סיימתי.
<יפים קיפניס: טלי, אני רוצה להגיד לך, הלוואי שזה יהיה.
<יפים קיפניס: אז תודה קודם כל לך.
<יפים קיפניס: תודה לעפרה רוס.
<יפים קיפניס: עפרה, יש לי המון מילים טובות בשבילך.
<יפים קיפניס: את יודעת כמה אנחנו מכירים.
<יפים קיפניס: המון המון אנשים מכירים את השם עפרה רוס.
<יפים קיפניס: במדינה שלנו כל עולה חדש יודע, אבל אני יודע שזה ניצולי שואה.
<יפים קיפניס: ואני רוצה לברך את טלי, את סבתא.
טלי פלוסקוב: כן, תודה, תודה.
<יפים קיפניס: הלוואי שיהיה לך עוד המון המון נכדים ונינים, עד 120.
טלי פלוסקוב: אני רק רוצה לסיכום עוד דבר אחד.
טלי פלוסקוב: קודם כל אני אבקש להעביר חוברות בשפה הרוסית לארגונים והם כבר יידעו לחלק בין האנשים.
טלי פלוסקוב: אני מאמינה שזה יהיה אפילו יותר נכון.
טלי פלוסקוב: מר לבון, רצית לומר עוד משהו?
<נתן לבון: אני רציתי, בנוסף לכל התודות, להביע את פליאתי שאף חבר כנסת לא מצא לנכון להגיע לישיבה הזאת, וזה מוכיח את היחס של החברה הישראלית כלפי הזקנים וכלפי ניצולי השואה.
טלי פלוסקוב: אנחנו ננסה לשנות את זה, מר לבון.
טלי פלוסקוב: תודה רבה לכם, לכולם.
טלי פלוסקוב: תהיו בריאים ותשמרו על עצמכם.
טלי פלוסקוב: תודה רבה .
אלי אלאלוף: היום ה-23 במאי 2016, ט"ו באייר התשע"ו, השעה 11:32, ואנחנו אמורים לדון בהצעת חוק של חבר הכנסת דוד אמסלם, בנושא: קצבה ומשכורת מקופה ציבורית, התשע"ו-2016.
<נעה בן שבת: למרות שחבר הכנסת המציע עדיין לא הגיע, והוא מציע יחיד בהצעת החוק.
אלי אלאלוף: מישהו בודק?
אלי אלאלוף: אם יש לכם הערות ובעיות, נא להתייחס.
מיקי לוי: אני רוצה להבין, ברשותך – אין עניינה של הצעת החוק ביטול אלה המקבלים?
מיקי לוי: אם תוכלי להסביר את הצעת החוק, אני אודה לך.
<נעה בן שבת: הצעת החוק כפי שהונחה דיברה על אפשרות לקבוע בתקנות על ביטול ההוראות הקיימות בשני החוקים: בחוק שירות המדינה (גמלאות) ובחוק שירות הקבע בצבא הגנה לישראל, לביטול ההוראות למה שמכונה כקופה ציבורית, ובמקומם להסמיך לקבוע בתקנות הוראות לגבי הפחתות שאפשר לעשות מהקצבה במקרה של עבודה במעין קופה ציבורית.
<נעה בן שבת: זאת אומרת, לבנות מחדש את ההסדר.
<נעה בן שבת: זה מה שאמרה הצעת החוק המקורית.
<נעה בן שבת: הנוסח שמוצע פה הוא בעקבות פגישה שקיימנו, בה גם חבר הכנסת המציע כמובן השתתף וגם נציגי המדינה ושירותי הביטחון, והכיוון שדובר בו הוא לדבר על השגת התכלית של שוויון בין מה שנהוג בשירות הקבע לבין מה שנהוג בשאר המקומות, השוואת התנאים באופן שנותן את אותו פטור מהסדר קופה ציבורית.
<נעה בן שבת: זה הכיוון המסתמן וזה הכיוון שמוצג כאן.
מיקי לוי: אם הבנתי נכון, אין עניינו של החוק ביטול ההטבה למשרתים בשירות בתי-הסוהר, שב"כ, המוסד, משטרת ישראל וצה"ל, אלא הרחבתו בהוראת שעה לפורומים נוספים.
<נעה בן שבת: לא בהוראת שעה, בהוראת חוק.
מיקי לוי: בהוראה קבועה לפורומים נוספים.
מיקי לוי: נחה דעתי שלא הולכים לפגוע במשרתים.
מיקי לוי: אז אני מיותר פה כי חשבתי - - -
אלי אלאלוף: לא פוגעים בשום תנאים שקיימים היום במערכת, חד-משמעית.
מיקי לוי: נחה דעתי, אדוני.
אלי אלאלוף: אנחנו הולכים לשפר לאלה שלא שייכים לחקו הנוכחי.
מיקי לוי: זה מבורך.
מיקי לוי: העיקר שלא יפגעו במי שכבר משתרים.
אלי אלאלוף: אני מצטער שחבר הכנסת אמסלם לא פה, אבל לכם יש הערות או חששות נוספים שאמרו לי במילה אחת, אז עניתי וקיבלתם תשובה עכשיו לפרוטוקול.
מיקי לוי: אם זה כך, זה יהיה קל.
<נעה בן שבת: היו הערות, אדוני.
<נעה בן שבת: אני יכולה להתייחס לנוסח של חבר הכנסת אמסלם שאמור לעלות.
<נעה בן שבת: בחוק שירות הקבע, ההסדר שהיה ההסדר הראשון בסדרה לגבי ביטול הסדר הקופה הציבורית במקרה של משכורת וגמלה, הכשיר את הסדר הקופה הציבורית רק במקרה שבו מי שפרש חוזר לשירות בצבא הדנה לישראל או כעובד צה"ל, ורק במקרה הזה נשארת לו החובה.
<נעה בן שבת: במקביל, כאן מוצע לעשות את אותו הסדר ולקבוע שההוראה הזו תישאר רק לגבי מי שחזר לשירות במקום העבודה שממנו פרש, ולהעביר ממקום העבודה שממנו פרש – אם היה אדם במשטרה ואחרי זה חזר למשטר, אז הוא יהיה חייב - - - קופה ציבורית.
אלי אלאלוף: אני שמח שהצטרף אלינו ידידי, דודו אמסלם, למרות שאיחר בארבע דקות.
דוד אמסלם: עכשיו גמרתי שתי ישיבות, פסולת בניין, עודפי עפר, היו שם כל-כך הרבה אנשים ובגלל זה לא יכולתי.
דוד אמסלם: כבר שלוש שעות אני עם העניין הזה.
אלי אלאלוף: תרשה לי לברך אותך, ליושב-ראש החדש של "צוות".
אלי אלאלוף: מה היה תפקידך בצה"ל, אם מותר לי לשאול?
<מוטי בר-דגן: אני הייתי תת-אלוף, מפקד חיל הקשר, גדוד קשר ראשי, והרבה תפקידים.
אלי אלאלוף: אני הייתי תותחן.
אלי אלאלוף: דודי, בבקשה.
דוד אמסלם: אני הגשתי את הצעת החוק הזו, והאמת היא שאני די השתוממתי איך הגענו למצב עד היום, ואני אספר לכם.
דוד אמסלם: בעקבות הצעת חוק ממשלתית שהגישו אותה לפני ארבעה חודשים, חמישה חודשים, בנושא שב"כ והמוסד, הסתבר לי סיפור של הקופה הציבורית.
דוד אמסלם: קראתי לקובי אמסלם וישבתי איתו.
דוד אמסלם: אמרתי לו: קובי, תספר לי מה קורה?
אלי אלאלוף: זה עניין משפחתי?
דוד אמסלם: לא, חבר.
דוד אמסלם: הוא מספר לי שבסביבות 2012 לכל מדינת ישראל היתה קופה ציבורית ואפשר להתווכח אם זה נכון או לא נכון.
דוד אמסלם: אני בעמדה שקופה ציבורית זה דבר לא כל-כך הוגן, אבל בוא נעזוב את זה בצד.
דוד אמסלם: באה התעשייה האווירית וביקשה ונימקה למה זה חשוב לוותר להם על הקופה הציבורית.
דוד אמסלם: היא ייצגה את התעשיות הביטחוניות.
דוד אמסלם: תמיד זה בא בטענה מאוד-מאוד דרמטית ונכונה לכאורה, שאומרת, שמע, אנחנו רוצים אנשים טובים, ואם לא נשלם להם, אז אתה יודע, הם לא יבואו.
דוד אמסלם: ואמרו להם, אתם יודעים מה, אתם צודקים, נוותר לכם.
דוד אמסלם: אני לא יודע אם אמרו להם, אתם צודקים, אבל ויתרו להם.
דוד אמסלם: אני גם יכול לנחש מי העלה את זה אז.
דוד אמסלם: אחרי זה בא הצבא ואמר, רק רגע, רק רגע, הם כן ואנחנו לא?
דוד אמסלם: הלא גם אתה צבא, נוותר גם לך.
דוד אמסלם: ובאה המשטרה, ובא השב"ס.
דוד אמסלם: זו ההשתלשלות: עד לפני חמש שנים בערך, ויתקנו אותי פה המשפטנים ומי שעוקב, כל מדינת ישראל שילמה.
דוד אמסלם: ובאו השב"כ והמוסד, ובעצם הם התווכחו עם האוצר בכלל על כל הסכם השכר, לא קשור לקופה הציבורית, והם לא הסכימו לחתום.
דוד אמסלם: אז לכן, לא ויתרו להם גם באותה נקודת זמן.
דוד אמסלם: מתי ויתרו להם?
דוד אמסלם: ואני באתי לקובי אמסלם ושאלתי אותו: קובי, תגיד, אז מי נשאר?
דוד אמסלם: יותר פשוט שתספר לי מי נשאר.
אלי אלאלוף: מי נשאר מחוץ למערכת.
דוד אמסלם: כן, מי משלם?
דוד אמסלם: כולם קיבלו פטורים, אז בוא תספר לי משלם.
דוד אמסלם: אז הוא מספר לי שמי שמשלם זה עובדי רשויות ועובדי מדינה.
דוד אמסלם: עכשיו אני אספר לכם סוד: קודם כל, משנת 1999 פנסיה תקציבית בכלל לא קיימת בגופים האלה.
מיקי לוי: 1999 ברשויות.
<קריאה: 2001.
דוד אמסלם: 1999, הסכם 99', תראה אותו.
<קריאה: הוא מומש ב-2001.
דוד אמסלם: דבר שני, ברשויות, מי שבעצם נמצא בשכר הבכיר, זה אנשים שיש להם חוזה בכירים, אז ממילא הם לא נמצאים שם.
דוד אמסלם: אנחנו מדברים בעצם, בסופו של דבר, על השכבה שהיום נמצאת בין גיל 50 ל-65, או 60, בגלל שמעל 60 כבר אין קופה ציבורית, שמקבלת פנסיה בסביבות 5,000, 6,000, 7,000 שקל.
דוד אמסלם: הם משלמים.
דוד אמסלם: אבל אלה שמקבלים פנסיות של 30,000, 40,000, 50,000, הם לא משלמים.
דוד אמסלם: ואני הייתי בהלם מהסיפור הזה.
דוד אמסלם: איך יכול להות שזה התפתח ככה?
דוד אמסלם: אין לי בעיה, אתם רוצים לבטל את הקופה הציבורית – תוותרו אותה לכל האנשים.
דוד אמסלם: שאם מישהו מרוויח 50,000 שקל, אז אנחנו ניתן לו מס הכנסה 10%, ומי שמרוויח 4,000, נגיד לו: לא, אתה 40%.
דוד אמסלם: יש פה איזה היגיון הפוך.
דוד אמסלם: כל זה קרה פה במשכן הזה.
דוד אמסלם: זה ברור לכם שאולי אני מקצין קצת את התיאור, אבל ברור שיש פה משהו מעוות בבסיס, לא צודק, לא מוסרי, אבל כנראה פה, כשיש אינטרסים, אז הדברים עוברים ככה.
דוד אמסלם: כל אחד דואג למגזר שלו.
דוד אמסלם: זה דואג לצבא, וזה דואג לשב"כ, וזה דואג למוסד, וזה דואג לתעשיות הביטחוניות.
דוד אמסלם: ובמדינת ישראל, כנראה שאם אתה עני, זקן, נכה, עולה חדש, אתה לא מעניין אף אחד.
דוד אמסלם: וזה נכנס לקטגוריה הזו.
דוד אמסלם: היה פה יום עיון לפני חודש, פנתה אליי אישה, באה עם תלוש המשכורת שלה.
דוד אמסלם: היא אומרת לי: תראה, דודי, אני פרשתי ממערכת החינוך, היא הביאה לי את התלוש, בסביבות 4,500 שקל.
דוד אמסלם: זה היה בקטע שעשינו יום עיון על הביטוח.
דוד אמסלם: אני לא יודע מי היה פה.
דוד אמסלם: והיא אמרה לי שהיא הלכה לעבוד במתנ"ס, שייך לעירייה, לקחו לה קופה ציבורית.
דוד אמסלם: מה זה הקופה הציבורית?
דוד אמסלם: שליש מהמשכורת.
דוד אמסלם: היא מחכה עכשיו לנו.
דוד אמסלם: יש במדינת ישראל בזה הרגע אנשים כאלה, בפנסיות של 3,000, 4,000, 5,000, עבדו 30 שנה.
דוד אמסלם: הרי מי יוצא לפנסיה תקציבית?
דוד אמסלם: אחד שלקראת הסוף.
דוד אמסלם: באים למורה בגיל 55, אומרים לו: תשמע, אתה שחוק, חלאס, בוא תצא לפנסיה, ניתן לך עוד דרגה ורבע, יאללה, רק תלך.
דוד אמסלם: באים לעובדי עירייה, כאלה שאני הוצאתי במאות.
דוד אמסלם: מציעים להם עוד דרגה פה, דרגה שם, בסוף הוא יוצא ב-3,5000 שקל, 4,000 שקל, חוזר, אומר לי: שמע, דודי, בוא תחזיר אותי לעבודה , אני לא ידעתי שזה הפנסיה.
דוד אמסלם: אז הוא הולך לעשות השלמת הכנסה באיזשהו מקום אחר.
דוד אמסלם: אם זה במשרד ממשלתי או עירוני, לא משנה, בעירייה אחרת.
דוד אמסלם: זה לא חשוב איזו עירייה, ומשלם קופה ציבורית.
דוד אמסלם: לכן אני מבקש להשוות את כולם לכולם, קודם כל.
דוד אמסלם: דבר שני, בהצעה הזאת, היות ואין לנו עניין להרע עם כל אלה, אני חושב שגם הקופה הציבורית היא לא מוצדקת.
דוד אמסלם: אין לה גם היגיון כלכלי.
דוד אמסלם: אז אני מבקש להחיל את החוק הקיים על כל המשק.
דוד אמסלם: מה שיש לזרועות הביטחון ולתעשיות הביטחוניות, לגבי כל העובדים.
דוד אמסלם: דרך אגב, אם תשאל את נציגת האוצר, היא תספר לך כמה עלות החוק.
דוד אמסלם: אתה תיפול מהרגליים.
דוד אמסלם: כמה עלות החוק נכון להיום?
<קריאה: לא מדובר בהרבה אנשים, וכרגע במינהלת הגמלאות זה לא הרבה כסף.
דוד אמסלם: 2.5 מיליון שקל בכל מדינת ישראל.
דוד אמסלם: זה בערך קופה ציבורית של כמה אנשים במערוכת הביטחון.
מיקי לוי: את זה במערכת הפוליטית רצו לחסום.
מיקי לוי: החבר'ה מהצבא, מוסד, שב"כ, לבוא ולעבוד חזרה.
מיקי לוי: היו כאן גורמים שלפני שנים רצו לחסום את החבר'ה מהמוסד, שב"כ, צה"ל, משטרה, מלבוא ולעבוד עוד פעם במערכות של מדינת ישראל.
דוד אמסלם: אף אחד לא רוצה לחסום אותם.
דוד אמסלם: הם חוסמים אחרים.
מיקי לוי: לא, זה היה בעבר.
דוד אמסלם: בעבר הם ניהלו את המדינה.
דוד אמסלם: אז הם בעצם רצו לחסום אחרים.
דוד אמסלם: אף אחד לא מצליח לחסום אותם ואין עניין לחסום אותם.
דוד אמסלם: בגדול, זה לא חשוב, עזוב מה היה, אנחנו רוצים להסתכל קדימה.
אלי אלאלוף: אז ברשותכם, היות וחס ושלום לא היתה כוונה, ודודי הסביר לי וקיבלתי שיעורים פרטיים מהיועצת המשפטית, לא שמעתי שמישהו מתכוון לפגוע במערכות הקיימות, בהסדרים הקיימים, החוק הקיים.
אלי אלאלוף: שיהיה ברור, שיהיה בפרוטוקול.
אלי אלאלוף: כרגע ההשלמה היא עבור אותן אוכלוסיות ואותם עובדים שלא נכללו בהסכם שרובם – ולא חשוב ההיסטוריה – לפעמים זה טו בשיש אינטרס לקבוצה מסוימת, לשחרר את המערכת כולה, וזה גם טוב.
אלי אלאלוף: במקרה זה אני בעד האינטרסים המוגבלים כי זה עושה טוב לכולם.
אלי אלאלוף: אז אנחנו אמורים לאשר את זה בקריאה ראשונה וזה כמובן חוזר אחר כך לניסוח סופי, ואז בקריאה השנייה והשלישית.
אלי אלאלוף: אני שמח שאתם פה, אני לא רוצה להצביע פה אחד , למרות שההצבעה תהיה פה אחד.
מיקי לוי: רוצים שאני אשאר אתכם כדי שיישארו לכם שתי פיות?
אלי אלאלוף: אתה יכול להחליף.
אלי אלאלוף: אני יודע את מי אתה מחליף.
אלי אלאלוף: אנחנו נעכב אותך.
אלי אלאלוף: אתה תהיה שותף להשלמת התיקון הצודק של דודי.
<נעה בן שבת: "הצעת חוק שירות המדינה (גמלאות) (תיקון – צמצום הסדר קופה ציבורית), התשע"ו–2016 הסעיף הזה, סעיף 32, מתייחס למצב אחר, למצב של גמלאות כפל, לא קצבה ומשכורת, אלא שתי קצבאות וקופה ציבורית, ובזמנו הוא היה נסמך על הרשימה של קופה ציבורית שנקבעה לעניין סעיף 35.
<נעה בן שבת: מוצע לכן, שהממשלה תקבע לאותו סעיף רשימה של קופות ציבוריות שיהיו נכונות לאותו סעיף, כתוצאה מכך שאנחנו משנים באופן מאוד דרמטי את סעיף 35.
אלי אלאלוף: הצטרף אלינו חבר הכנסת ד"ר עבדאללה אבו מערוף, ידידי.
<נעה בן שבת: אני אסביר קודם.
<נעה בן שבת: כאן אנחנו משאירים את ההוראה שקובעת היום קופה ציבורית כחלה רק במקרה שאדם חוזר למקום העבודה שממנו הוא פרש.
<נעה בן שבת: יש פה כמה דיוקים שנעשה אותם תיכף, אבל זה העיקרון.
<נעה בן שבת: רק הוא יישא, או הסדר של הקופה הציבורית, ולפי ההוראה הקיימת זה חל רק עד גיל 60 או עד גיל הפרישה כשמדובר בשוטר או סוהר, גיל הפרישה המיוחד שלו.
<נעה בן שבת: אני לא יודעת אם גם לגננות יש מקום לקבוע הוראה מיוחדת לגבי גיל הפרישה שלהן, אני שואלת את זה כשאלה.
דוד אמסלם: זה מופיע גם היום.
דוד אמסלם: היום בחוק, עד גיל 60, לדעתי, כל עובדי המדינה משלמים.
דוד אמסלם: אז גם היום זה ככה.
<נעה בן שבת: בגיל 60 הם כבר פטורים מזה.
<נעה בן שבת: השאלה היא אם לגננת, שגיל הפרישה שלה כנראה קצת יותר מוקדם, גם צריך לתת איזושהי הוראה מצמצמת.
דוד אמסלם: מה זה קשור לגננת?
דוד אמסלם: אנחנו פוטרים את כולם.
<נעה בן שבת: אה, פוטרים את כולם, אבל אם היא חוזרת למקום העבודה - - -
דוד אמסלם: אמרנו, אם חוזרים למקום העבודה בסוף.
<נעה בן שבת: זאת אומרת זה חל רק על מי שחזר לשירות במקום העבודה שממנו פרש, וכל האחרים פטורים מכך.
<נעה בן שבת: אנחנו מתכוונים להבהיר שגם בתוך שירות המדינה, המשרד הממשלתי, אם פרשת ממשרד ממשלתי פלוני והלכת עם גמלה, ואתה הולך לעבוד במשרד אחר אחרי הפרישה ומקבל משם משכורת, אז כל משרד נחשב בפני עצמו, וזה לא תחת גג אחד של משרד ממשלתי.
<נעה בן שבת: לגבי המשטרה ושירות בתי-הסוהר – ציינו את שניהם, כל אחד בנפרד, אבל בהוראה הקיימת לגביהם קבעו שמי שעוזב את המשטרה ועובר לשירות בתי-הסוהר עדיין נחשב כאילו שהוא חזר לשירות.
<נעה בן שבת: אז אולי נגיד ששניהם יחד ייחשבו כמקום עבודה אחד לצורך העניין.
<ציון לוי: איזה: לא, לא, לא.
<ציון לוי: אני לא מבין למה שני משרדי ממשלה גם זה נפרד, זה מדינה.
<ציון לוי: סליחה, סליחה.
<ציון לוי: אני ציון לוי, אני מנציבות שירות המדינה.
<ציון לוי: אני חושב ששני המשרדים זה שירות המדינה ולא צריך להפריד ביניהם.
<ציון לוי: אחד יפרוש ממשרד מסוים ויעבור למשרד השני?
<ציון לוי: נראה לי מוגזם.
<נעה בן שבת: הוא פרש ממשרד מסוים - - - ואחרי זה עבר להיות מורה.
<נעה בן שבת: אם מישהו עבר ממשרד הבריאות שנים, פרש עם גמלה, הלך לעבוד במשרד החינוך כמורה - - -
<ציון לוי: אני חושב שזה עלול ליצור איזושהי דלת מסתובבת, ואנחנו רוצים למנוע אותה.
<ציון לוי: זהו.
<ציון לוי: אין פה משהו למנוע מאנשים.
<ציון לוי: אבל אפשר להתנות כמה תנאים.
דוד אמסלם: הרי היום יש דלת מסתובבת, ואם מישהו פורש מצה"ל, מהמשטרה, מהשב"כ, בא לעבוד במשרד התחבורה – זה לא דלת מסתובבת?
דוד אמסלם: זה לא מדינה?
<ציון לוי: אתה צודק.
<ציון לוי: אני לא יכול למנוע את זה.
<ציון לוי: מה שאני יכול למנוע זה בתוך משרד ממשלתי.
דוד אמסלם: אנחנו עברנו את המשוכה הזאת.
דוד אמסלם: היועצת המשפטית העלתה כאן שאלה אחת פשוטה: האם המשרד לביטחון פנים שכולל גם את השב"ס וגם את המשטרה, אם יש מעבר ביניהם, האם זה נחשב למשרד אחר?
דוד אמסלם: זאת שאלה שאני אדיש אליה.
<איילת לוי: שמי איילת, אני מהלשכה המשפטית של המשרד לביטחון פנים.
<איילת לוי: זה פשוט תפקידים אחרים לגמרי.
<איילת לוי: המשרד הוא משרד ממשלתי לכל דבר ועניין, והמשטרה זה גוף שמתגייסים אליו ונותנים שירות כמו בכוחות הביטחון, אותו דבר שב"ס.
דוד אמסלם: מה המצב לפי החוק היום?
<איילת לוי: לפי החוק היום זה נחשב אותו מקום עבודה.
דוד אמסלם: אני שואל שאלה אחרת, נניח מישהו בצה"ל נמצא כרגע בחיל השריון, ועובר לעבוד בכלא 4.
דוד אמסלם: זה אותו דבר?
דוד אמסלם: בגלל שזו אותה מעטפת, קוראים לה: צה"ל.