GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<פנחס יוסף רבינוביץ: לי קוראים פיני, אני אבא של דסי רבינוביץ זיכרונה לברכה, שנפטרה לפני 19.5 שנה - לשכול אין פג תוקף - אחרי מאבק הרואי, ואיך אמר לי פרופסור מור יוסף – היא שמה אבן דרך, וכשקמתי מהשבעה ואני קורא לזה פסטיז"ל, סליחה, היינו לבד.
<פנחס יוסף רבינוביץ: עמותות הילדים שהיו באותו זמן, הייתה עמותה - - - היא מנתקת קשר.
<פנחס יוסף רבינוביץ: גם בזמן המחלה העמותה מתעסקת עם הילדים, מטפלת בכל מיני דברים כיפים.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אנחנו ההורים, אחד מבני המשפחה חייב בדרך כלל להיות ליד הילד.
<פנחס יוסף רבינוביץ: במקרה האישי שלי הייתי איש עסקים מסודר כלכלית.
<פנחס יוסף רבינוביץ: המחלה עולה כסף ושנתיים וחצי של מחלה לקחה לנו את כל הכוחות וגם את הכספים.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אבל מה לא עושים בשביל לראות ילד בריא, בייחוד במקרה הפרטי שלי, וסליחה שאני יותר בנגיעה אישית, הבת שלנו נתנה לנו את ההרגשה שהיא תצא מזה.
<פנחס יוסף רבינוביץ: קמנו מהשבעה ואמרתי רגע, יש לי ארבעה חלקי פאזל שאני צריך לחבר – מה עושים עם העבודה, מה עושים עם הילדים ואיך שהוא ברוך השם התגברנו.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אמרתי רגע, זה לא יכול להיות ככה, בייחוד כשהייתה לי איזו מין צוואה של דסי, שבזמנו כשהיא יצאה לתקשורת היא עשתה את זה בשביל כולם, אמרתי גם אני חייב לעשות משהו.
<פנחס יוסף רבינוביץ: והתחלתי לחשוב, לראות מה אנחנו עושים.
<פנחס יוסף רבינוביץ: פניתי לכל עמותות הילדים, הם אמרו שזה לא מתאים להם, אבל הזמן התגלגל ולקח כמה שנים טובות.
<פנחס יוסף רבינוביץ: בשנת 2009 נפגשתי עם שר הרווחה חבר הכנסת בוז'י הרצוג בלשכתו והעליתי לו את הטענה, ואז הוא בדק ואמר אין לי כסף בשביל זה.
<פנחס יוסף רבינוביץ: מה שאז לא ידעתי, וזה נודע לי לאחר כמה שנים, שתאונות דרכים ואחרי זה נפגעי המתה, רצח ועכשיו המתאבדים, מקבלים תקציב מהמדינה ועל זה אני אדבר בעוד שתי דקות.
<פנחס יוסף רבינוביץ: מה שקרה לנו, שבסך הכל אנחנו, ואני מדבר על עצמי וגם על משפחות אחרות, יש עניין של, כמו שאמרה חברת הכנסת תמר, זה מגיע גם למחלות.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אני מכיר אנשים שחלו בסרטן.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אני אישית קיבלתי את מחלת פסוריאזיס ופרקים עקב המתח.
<פנחס יוסף רבינוביץ: עכשיו, באתי לקבל, אמרתי אני הולך לקבל נכות או משהו כזה, אמרו לי לא.
<פנחס יוסף רבינוביץ: זה מתח, זה לא מקובל, זה לא מוכר.
<פנחס יוסף רבינוביץ: באתי לקבל הנחות במס הכנסה, תנו לי 5, משהו, הכרה.
<פנחס יוסף רבינוביץ: העניין של המצבה – את המצבה אתה משלם לבד.
<פנחס יוסף רבינוביץ: זאת אומרת עם כל הדברים אתה צריך להתמודד לבד ואין לך כסף.
<פנחס יוסף רבינוביץ: זאת אומרת אנשים אין להם כסף, נקודה.
<פנחס יוסף רבינוביץ: גם אין להם כוחות, גם אין להם כסף.
<פנחס יוסף רבינוביץ: ולקח כמה שנים, הגעתי ואמרתי זה לא יכול להיות.
<פנחס יוסף רבינוביץ: פניתי ואמרתי רגע, ואז נודע לי שהמחלקה המטו-אונקולוגית ברשות פרופסור וינטראוב והצוות שלו, עושים וממשיכים ויש להם קשר עם המשפחות.
<פנחס יוסף רבינוביץ: פניתי אליהם, הגעתי לפגישה ואמרתי חברה, אני רוצה ללכת על הפרויקט הזה, אני מחפש שותפים ואז פרופסור וינטראוב אמר לי אני שותף, אנחנו שותפים.
<פנחס יוסף רבינוביץ: ומה זה אומר השותפות?
<פנחס יוסף רבינוביץ: כינסנו מספר משפחות שהילדים נפטרו במחלקה וזה היה מפגשים קשים מאד, אבל היו מפגשים אמיתיים.
<פנחס יוסף רבינוביץ: כל משפחה, וכתבתי את זה בדף בסוף, כל משפחה אמרה מה הצרכים שלה.
<פנחס יוסף רבינוביץ: ההורים דיברו על הצרכים שלהם, דיברו על הצרכים של הילדים, האח שחסר, כל דבר ודבר.
<פנחס יוסף רבינוביץ: עכשיו, יש דברים שאפשר לפתור אותם בלי כסף ויש דברים שצריכים להם כסף, צריך לזה תמיכה.
<פנחס יוסף רבינוביץ: מה שלא אמרתי בהתחלה, שמה שאני לקחתי על עצמי מיד כשקמתי מהשבעה, היות והיינו משפחה חזקה, התחלתי ללוות משפחות אחרות.
<פנחס יוסף רבינוביץ: הגעתי לשבעה של אנשים.
<פנחס יוסף רבינוביץ: כבר אז אמרתי את המוטו של המשפט, שתרגישו שאתם לא לבד.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אני אבא של דסי, אתם לא לבד בסיפור הזה.
<פנחס יוסף רבינוביץ: חוץ מזה לא היה לי שום דבר.
<פנחס יוסף רבינוביץ: ברבות הימים אספתי קצת כסף ועזרתי להם.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אני עוזר עד היום בכסף קטן שאני אוסף, עוזר להם למשל למצבה בהנחות למצבה.
<פנחס יוסף רבינוביץ: נותן להם, מברר בכל מיני מקומות בארץ איפה שיש מצבות, מגיע איתם להסדרים, יקבלו שם מצבה יותר בזול.
<פנחס יוסף רבינוביץ: ברחובות יש לי מישהו שעושה את זה בחינם.
<פנחס יוסף רבינוביץ: זה כולו 3,000-3,500 שקלים, אבל אין להם את הדבר הזה.
<פנחס יוסף רבינוביץ: הם גם לא יודעים מה לעשות.
<פנחס יוסף רבינוביץ: ואתם יודעים היום מה שקורה עם מי שבא דחוף, זה מה שעושים לו.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אני מגיע לשבעה.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אנחנו מגיעים יותר מאוחר, מגיעים לדבר איתם.
<פנחס יוסף רבינוביץ: מנסה לראות איפה אני יכול לעזור להם בהוצאה לפועל.
<פנחס יוסף רבינוביץ: דברים קטנים, אבל הכי חשוב היה לי לבוא ולהכיר ולהגיד רבותי, תאונות דרכים מקבל, זה מקבל, הרגשתי כמו בנות צלופחד שאמרו למשה רבינו ומה איתנו?
<פנחס יוסף רבינוביץ: הקדוש ברוך הוא אמר נכון, בנות צלופחד צודקות.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אמרתי אני רוצה לבוא ובאתי לתמר ואמרתי לה.
<פנחס יוסף רבינוביץ: ישבנו פה, אמרנו שאנחנו מבקשים שייקחו את חוק 2952, הצעות של תאונות דרכים, בואו נעשה גזור הדבק, אבל במקום שיהיה כתוב שם תאונות דרכים, אז יש נפגעי המתה.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אני אקריא לכם משהו שהיה בעיתון.
<פנחס יוסף רבינוביץ: חבר אתה חסר, הורים ששוכלים את בניהם ממחלות סופניות עדים לתופעה מוזרה, החברים הקרובים מתרחקים ונעלמים.
<פנחס יוסף רבינוביץ: הסיבות – מבוכה, פחד ואמונות טפלות.
<פנחס יוסף רבינוביץ: מרכזים חדשים של משרד הרווחה ילמדו משפחות איך חוזרים לחיים ואיך מחזירים גם את החברים שאבדו.
<פנחס יוסף רבינוביץ: לא, לא כתוב תאונות סופניות, כתוב תאונות דרכים.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אמרתי רגע, מה?
<פנחס יוסף רבינוביץ: במה הם שונים?
<פנחס יוסף רבינוביץ: אני לא מדבר על נפגעי המתה או על נפגעי פעולות איבה וחיילי צה"ל.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אני כמותם.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אז זו הייתה הסיבה שקמתי ואני מודה באמת לכולם, לאלה שהלכו איתי, ובעזרת השם אנחנו מקווים בסך הכל.
<פנחס יוסף רבינוביץ: ומילה אחרונה בנימה אישית, הכי אישית.
<פנחס יוסף רבינוביץ: ואמרתי את זה למישהו.
<פנחס יוסף רבינוביץ: בזמן האחרון אמרתי את זה לכמה אנשים.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אני לא חושב שהבת שלי הייתה צריכה להיות היום בת 38 עם חמישה ילדים, ארבעה-חמישה ילדים כמו האחים שלה.
<פנחס יוסף רבינוביץ: לי כבר 19.5 שנה, מה שנקרא הולך לי בחיים, כמה חולי סרטן סובלים.
<פנחס יוסף רבינוביץ: וזה מדיר שינה מעיני וזה מה שהולך לי וזה מה שאני הולך לעשות.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אין לי שום.
<פנחס יוסף רבינוביץ: אני חושב על אלה שלצערנו יסיימו, יחזירו את נשמתם לבוראם מחר בבוקר.
<פנחס יוסף רבינוביץ: ומחר וכל יום.
<פנחס יוסף רבינוביץ: תודה רבה.
אלי אלאלוף: חבר הכנסת יגאל גואטה.
תמר זנדברג: היינו רוצים שתעזור לנו לגבש את הדברים שאנחנו נוכל לשים בסיום הדיון.
<פנחס יוסף רבינוביץ: היות ואני פעם ראשונה בדבר כזה, אז תכוונו אותי.
אילן גילאון: צריכה להיות הצעה.
אלי אלאלוף: תרשו לי רק לציין שחברי הכנסת במספר מאד מאד מכובד.
אלי אלאלוף: זה רק אומר כמה מתייחסים ברצינות לנושא הקשה שאתם עוברים ואנחנו פה כדי לעזור.
אלי אלאלוף: בבקשה, חבר הכנסת יגאל גואטה.
יגאל גואטה: ברשות יושב הראש, האמת שהדיון הזה ממש מרגש אותי ומרגש אותי עוד יותר שאני פתאום פוגש חבר טוב מהעבר, פיני רבינוביץ.
יגאל גואטה: אולי 25 שנה לא התראינו ואנחנו מכירים.
יגאל גואטה: באמת יישר כוח אדם לחברתי, חברת הכנסת תמר זנדברג שלקחה את הנושא הכאוב הזה לידיים.
יגאל גואטה: אני לצערי הרב אח שכול גם מפעולות איבה וגם ממחלה.
יגאל גואטה: אחות ממחלה ואח וגיסה מפעולות איבה.
יגאל גואטה: אין ספק שהנושא הזה כאוב מאד.
יגאל גואטה: אני רק מבקש אם אפשר להוסיף גם ילדים שההורה נפטר ממחלה.
יגאל גואטה: גם לתוך העניין הזה, כי במידה מסוימת בדברים מסוימים זה אפילו יותר חמור שפתאום אין הורה שהוא המטריה של כל הבית; ואני אומר את זה מכיוון שהייתי ביום חמישי האחרון בניחום אבלים בכפר חסידים של אלמנה שסעדה את בעלה 15 שנה על מיטת חוליו, וביום חמישי, בשבעה, היא אמרה לי – עד עכשיו כל הבית התפרנס בזכות הכסף שהוא קיבל בתור חולה.
יגאל גואטה: ועכשיו אין לי ממה להתפרנס.
יגאל גואטה: זה מה שהיא אמרה לי ביום חמישי.
יגאל גואטה: ברוך השם פניתי ביום שישי ליושב ראש ארגון חסדי נעמי והוא נתן לי כבר הבטחה שלמשך 12 חודשים היא תקבל 1,000 שקלים בחודש.
יגאל גואטה: זה הבטחה שקיבלתי ביום שישי.
יגאל גואטה: וביום ראשון כשהיא קמה מהשבעה התקשרתי לומר לה את זה.
נורית קורן: מה אפשר לעשות ב-1,000 שקלים.
יגאל גואטה: אי אפשר לעשות ב-1,000 שקלים כלום, זה ברור.
יגאל גואטה: אנחנו לא חושבים שאפשר לעשות, אבל אני מספר לכם פשוט את הסיפור, והיא פשוט בכתה.
יגאל גואטה: היא אומרת לי-.
יגאל גואטה: כאילו זה נראה מגוחך.
יגאל גואטה: עד עכשיו היא חיה, כל המשפחה חיה מהכסף שהוא קיבל בתור חולה, אבל כרגע הוא נפטר וכל המשפחה באיזה שהוא סוג של גזר דין מוות.
יגאל גואטה: אז הייתי מאד שמח אם באמת היינו מצרפים גם את הנושא הזה לתוך המשפחה של הורים שעברו פטירת ילד ממחלה.
יגאל גואטה: באמת זה נושא מרתק.
יגאל גואטה: אני פשוט מתנצל, אני חייב לרוץ לוועדה אחרת ואני אשמח להיות באמת לעזר בכל דבר שאני אוכל.
אילן גילאון: כן אדוני, תודה רבה לך ולתמי, חברתי.
אילן גילאון: כל כך אופייני לה להעלות כזה רעיון לדיון.
אילן גילאון: ולפיני יקירי, יש לי, אני מתוודה, יש לי כמה חברים מתנחלים שהם חברי נפש שלי והוא אחד מהם.
אילן גילאון: אל תגנו אותי על כך.
<קריאה: אתה בחברה טובה.
אילן גילאון: על הקיר של כל משרד שאני עובר בו בלשכה, יש את השיר מעגלי שמחה של דסי.
אילן גילאון: ואני רוצה לדבר על ילדים, אדוני.
אילן גילאון: אם יש דבר אחד שהוא חסר תקנה בחיים, בחיים האלה שאם הם היו כהווייתם אז הם היו צריכים להיות הפוכים מאשר החוק בעבודה.
אילן גילאון: החוק בעבודה אדוני, הוא שהראשון נכנס, אחרון יוצא.
אילן גילאון: בחיים זה צריך להיות בדיוק להיפך.
אילן גילאון: ראשון יוצא, ראשון יוצא.
אילן גילאון: זה הסדר.
אילן גילאון: ואם יש דבר שהוא חסר תקנה בחיים לעומת כל הדברים שנאמרו כאן, זה אובדן של ילדים.
אילן גילאון: זאת אומרת שהורים צריכים ללכת ולקבור ילדים.
אילן גילאון: זה דבר שהזמן יכול ללמד אותנו איך לחיות עם זה, אבל אין לזה ממש מרפא לפחות בסופו של דבר.
אילן גילאון: המציאות שבה אנחנו דנים בכל נושא בנפרד, זה בגלל אופי החברה שלנו, שהוא לא טוב, אדוני.
אילן גילאון: הוא לא מערסל.
אילן גילאון: הרי כל הרעיון המרכזי של הנגישות שאנחנו עוסקים בה כל כך הרבה, היא היכולת שלנו לראות את מצוקתו של האחר לא מתוך אלטרואיזם, אלא מתוך סולידריות והיכולת שלנו להבין את עצמנו, בדיוק באותו מקום.
אילן גילאון: שנמצא באותו מקום.
אילן גילאון: ולכן הרעיון המרכזי היה צריך להיות למה הדיון הזה בכלל מתקיים?
אילן גילאון: זאת אומרת הרי מישהו היה צריך לחשוב על הצורך הזה מבלי שאנחנו נקיים את הדיון הזה ונגיד כואב לנו או תנו לנו, ואז מישהו יבוא ויגיד – ולמה אתם נותנים לאלה של התאונות שגם להם מגיע?
אילן גילאון: וגם לאחרים שכואב להם פחות גם כן ואנחנו יכולים לעשות את הדברים הללו.
אילן גילאון: ולכן מיותר לומר שהדבר הזה הוא, בתור מה שאני רואה את הדבר חסר תקנה בחיים שיכול להיות, את הסיוע המשמעותי שהוא צריך לקבל, יחד עם הקבוצות האחרות.
אילן גילאון: ולכן אני נאלץ לברך על הדיון הזה, למרות שהייתי חושב שבחברה מתוקנת הדיון הזה לא היה מתקיים.
אילן גילאון: כל אחד מבין את הדבר הזה.
אילן גילאון: הוא יכול להניח מהדבר הזה ואוי ואבוי כאשר הוא יצטרך להוכיח לעצמו את הדבר הזה, כשהוא יהיה בתוך המציאות הזאת.
אילן גילאון: ולכן בתור בן אדם ששייך למעמד החרדתי תמיד, אני מציע לכולנו להיות כאלה, ושמאמין שאנחנו אנשים לא מהמרים ואנחנו לוקחים סיכון מחושב וסיכוי שקוראים לנו דברים שאנחנו לא צופים אותם, כי זה לא סטאטוס נרכש.
אילן גילאון: להיות אב שכול זה לא סטאטוס נרכש, כמו להיות אדם מוגבל זה לא סטאטוס נרכש, כי אתה לא למד את זה בשום מקום.
אילן גילאון: זה פשוט בא עליך מן הדין ומן הצדק מה שנקרא, לאפשר את הדבר הזה ובסופו של דבר לכוון את הדיון לעניין המעשי שלו, פיני.
אילן גילאון: בסופו של דבר צריך לומר -put the where the mouth is - צריך לשים את הכסף איפה שהפה נמצא, כי זה הכי צודק שיכול להיות.
אילן גילאון: אז שוב תנהיג.
אילן גילאון: תודה, כל הכבוד לך.
אילן גילאון: בעצם אני רגיל שאת עושה את זה.
אלי אלאלוף: אנחנו לומדים.
אילן גילאון: כן, אני מכיר אותה.
אילן גילאון: הוא חבר שלי מתנחל.
אלי אלאלוף: פסיה מונק, יש לך מצגת.
<פסיה מונק: כן, בוקר טוב.
אלי אלאלוף: אני מאמין שאת יכולה להציג את זה טוב יותר ממצגת.
<פסיה מונק: אין בעיה.
<פסיה מונק: אז קודם כל בוקר טוב לכולם.
<פסיה מונק: האמת שהאירוע הזה עבורי הוא באמת אירוע מכונן.
<פסיה מונק: אני רוצה לומר תודה רבה לשני אנשים יקרים שזכיתי להכיר בשנה האחרונה, שזה פיני רבינוביץ ומשה בניטה.
<פסיה מונק: אני חושבת שעצם קיומו של הדיון הזה הוא הישג עבור משפחות שאיבדו ילדים ממחלות.
<פסיה מונק: אז מי אני בעצם.
<פסיה מונק: שמי פסיה, יושב לצידי בעלי שלומי.
<פסיה מונק: אנחנו הורים לארבעה ילדים, ביניהם ילד שנפטר לפני שש שנים ממחלת הסרטן, כשהוא היה בין 14.5.
<פסיה מונק: ברשותכם, הייתי רוצה קצת לדון במה חווה משפחה מהרגע שהילד חולה, מה קורה אחרי ומה בעצם עשינו עם זה.
<פסיה מונק: אז אני אתחיל דווקא מהסוף.
<פסיה מונק: אנחנו החלטנו בעקבות מה שחווינו, לייסד עמותה בשם קמים, שתסייע למשפחות שחוו אובדן ממחלות.
<פסיה מונק: עמותת קמים קיימת שמונה חודשים בלבד.
<פסיה מונק: בעמותה נמצאות קרוב ל-100 משפחות, רובן בשנת האבל הראשונה.
<פסיה מונק: כשבעצם מה אנחנו נותנים למשפחות האלה?
<פסיה מונק: הייתי אומרת שאנחנו מאפשרים להן שני מישורים של פעילויות.
<פסיה מונק: קודם כל הדבר הראשון והחשוב ביותר שלשמו אנחנו כאן, בעצם תמיכה נפשית, טיפולים פסיכולוגיים.
<פסיה מונק: אנחנו עובדים צמוד עם פסיכולוגים שעברו הכשרה מיוחדת לטיפול באובדן ושכול, ואנחנו, מכיסינו הפרטי, מכספי תרומות, מממנים להם באופן מלא את הטיפולים התמיכתיים האלה, הנפשיים, הפסיכולוגים, שעוזרים להם לקום בבוקר.
<פסיה מונק: וברשות
<פסיה מונק: כם, הייתי רוצה להוסיף עוד איזו שהיא נקודה.
<פסיה מונק: אני מסתכלת פה על הוראות והודעות של מדינת ישראל, משרד הרווחה, הוראה מינואר 2015 וכתוב בה כך – סל השירותים והטיפולים למשפחות שחוות אובדן פתאומי ושכול כתוצאה מתאונות דרכים ועבירות המתה, ומדובר פה על השכול הפתאומי כתוצאה מתאונות דרכים ועבירות המתה, שמעורר מצוקות רגשיות קשות.
<פסיה מונק: אדוני יושב הראש, אני ישבתי שלושה ימים ליד מיטתו של בני הגוסס בין ה-14.5.
<פסיה מונק: זה נכון, זה לא היה פתאומי.
<פסיה מונק: זאת לא טראומה?
<פסיה מונק: משפחה כזאת לא זקוקה לסיוע?
<פסיה מונק: איך הילדים, האחים של הבן שלי, איך הם ראו את האח שלהם גוסס להם מול העיניים?
<פסיה מונק: מה הם חשבו ביום אחרי, כשבני בן ה-9 היה לו חום?
<פסיה מונק: הוא היה בטוח שיש לו סרטן.
<פסיה מונק: הוא לא זקוק לטיפול נפשי?
<פסיה מונק: בעלי לקה בטרשת, בדיוק שנתיים לאחר פטירתו של בני מעל המצבה.
<פסיה מונק: למה?
<פסיה מונק: כיוון שכל החולי הנפשי יצא החוצה.
<פסיה מונק: הוא לא היה זקוק לטיפול?
<פסיה מונק: ואני, מפרנסת יחידה, לא הייתי זקוקה לתמיכה נפשית?
<פסיה מונק: ואני נתקלת ב-100 משפחות שמהיום שהילד שלהן נפטר, אין שם אף אחד, כמו שפיני אמר.
<פסיה מונק: הכל נגמר.
<פסיה מונק: גם הקמת מצבה מהמוסד לביטוח לאומי, לא קיבלנו.
<פסיה מונק: ונכון, זה 3,000 שקלים, אבל גם את זה אין.
<פסיה מונק: יש לנו משפחות בעמותה שנפטר להן בן יחיד למשפחה חד הורית.
<פסיה מונק: אנחנו דואגים שפסיכולוג יגיע אליהם הביתה, כי לאמא הזאת אפילו אין כוח לצאת מהבית.
<פסיה מונק: אז משפחה כזאת לא זקוקה לסיוע נפשי?
<פסיה מונק: אז אנחנו מטפלים קודם כל במישור הזה של הטיפול התמיכתי הנפשי למשפחות האלה.
<פסיה מונק: הדבר השני שאנחנו עושים, ומבחינתי הוא תרפיה לחלוטין, הוא המון המון פעילויות חברתיות, שמגבשות את המשפחות, שנותנות להן תחושה של ביחד.
<פסיה מונק: ממה אנחנו מתקיימים?
<פסיה מונק: מתקציב של הון פרטי ותרומות.
<פסיה מונק: התקציב של קמים לשנת 2015 היה 150,000 שקלים, אנחנו רק קמנו.
<פסיה מונק: התקציב לשנת 2016 עומד על 900,000 שקלים, שאלוהים יודע מאיפה יהיה לי את הכסף להחיות את המשפחות האלה, וזה מבחינתי להחיות את המשפחות האלה, אבל אנחנו נעשה את זה.
אלי אלאלוף: את אומרת הון אישי?
<פסיה מונק: הון אישי ותרומות של אנשים טובים.
<פסיה מונק: אז אדוני יושב הראש, אם משפחות כאלה לא זקוקות לתמיכה, מי במדינת ישראל זקוק לתמיכה?
<פסיה מונק: תודה רבה.
אלי אלאלוף: וואוו.
עבדאללה אבו מערוף: בוקר טוב לכולם, כבוד יושב הראש.
עבדאללה אבו מערוף: כמובן שאני מברך את חברת הכנסת תמר, שאני תמיד מברך אותה ומעריך אותה על הדיונים.
עבדאללה אבו מערוף: זה דיון מבורך מאד.
עבדאללה אבו מערוף: בקיצור, עד לפני שנה-שנה וחודשיים, לא הייתה תכנית ייעודית בכלל באף משרד, להתייחסות לעניין הזה בכלל, עד שיצא הדו"ח הזה של הלשכה לסטטיסטיקה.
עבדאללה אבו מערוף: עד אוקטובר 2014 לא הייתה בכלל אף תכנית.
עבדאללה אבו מערוף: אז זה לא רק מבורך וחשוב מאד.
עבדאללה אבו מערוף: אני עכשיו אדבר בקיצור בשני כובעים.
עבדאללה אבו מערוף: אני כרופא עד לפני כמעט שנה, טיפלתי בהמון מקרים, בהרבה מקרים כאלה, שזקוקים ליחס.
עבדאללה אבו מערוף: כאן מדובר שהעניין הוא לא כסף.
עבדאללה אבו מערוף: באמת, העניין הוא לא רק כסף, אבל יחס, תכנית, יחס אנושי, יחס חברתי, יחס סוציאלי, לפעמים, אפילו ברוב המקרים זה מספיק.
עבדאללה אבו מערוף: צריכה להיות תכנית וטוב שנמצאים כאן נציגי הביטוח הלאומי, דרך אגב וטוב שיש עמותות.
עבדאללה אבו מערוף: אני לא חושב שאנחנו נלך בכיוון שאכן נתמוך בעמותות.
עבדאללה אבו מערוף: נתמוך כן, אבל אנחנו באחריות שלנו והמעמד שלנו אכן למצוא תכנית ייעודית כוללת, כוללנית, עם הביטוח הלאומי, משרד הרווחה, משרד האוצר, עם כולם, איך לטפל, איך להתייחס לאנשים האלה שלא אוסיף דברים למה שהיא אמרה, שהם זקוקים בכל מובן המילה לתמיכה שלנו, של המדינה, כחלק מהחברה להמשך החיים שלהם.
עבדאללה אבו מערוף: את התכנית אנחנו עכשיו בטח לא נציג אותה מבחינת מקצועית, איך זה יכול להיות לתקופת מעבר, שלוש שנים, חמש שנים.
עבדאללה אבו מערוף: שתהיה תכנית לאנשים האלה, איך להתייחס אליהם בחברה, כדי שימשיכו את החיים שלהם וימשיכו לחיות.
עבדאללה אבו מערוף: אני חושב שצעד ראשון הוא להתחיל ולשים תכנית לשלוש, חמש שנים, שהיא בתקופת מעבר לאנשים, שיידעו שיש להם זמן מסוים שהם יחזרו לחיים הטבעיים שלהם, אם יהיו טבעיים.
עבדאללה אבו מערוף: כמובן שזה קשה.
עבדאללה אבו מערוף: אם כך זו אחריותנו הבלעדית ואנחנו חייבים להוציא אותה לפועל.
אלי אלאלוף: תודה, עבדאללה.
אלי אלאלוף: אילן שריף, משרד הרווחה, בבקשה.
<אילן שריף: ליד המשפחות אני אין לי מה לומר.
אלי אלאלוף: תרשה לי שאלה או שתיים.
אלי אלאלוף: הנושא הוא לא חדש לך.
אלי אלאלוף: הוא לא חדש למשרד שלך.
אלי אלאלוף: האם היו יוזמות לכיוון חקיקה אפשרית?
אלי אלאלוף: האם היו יוזמות לשחרור תקציב אד-הוק?
אלי אלאלוף: איך קורה שהמשרד, במה שקראנו, ואם תתקן אותי אני אשמח לדעת.
אלי אלאלוף: אני לא רואה מעורבות של המשרד הזה בתחום הזה, בצורה שיטתית.
<אילן שריף: מאיפה להתחיל?
אלי אלאלוף: אין לך תשובה?
<אילן שריף: לא, קודם כל אני אתחיל מהמקום של הלב.
<אילן שריף: המקום של הלב הוא לגמרי עם המשפחות שלא מקבלות דבר.
<אילן שריף: אנחנו מדברים פה על תחום ענק, שהמשרד לא מתוקצב בו בכלל, ואני אגיד יותר מזה, הוא לא בגבולות הגזרה של המשרד.
<אילן שריף: גם התחומים האחרים - - -
אלי אלאלוף: למה הוא לא בגבולות הגזרה של המשרד?
אלי אלאלוף: אם שלושת התחומים האחרים הם - - -
<אילן שריף: שלושת התחומים האחרים שאנחנו מתייחסים אליהם פה כאל מעשה שנגמר, הם חדשים ומכיוון שאני כבר 5 שנים בתפקיד הנוכחי, אני מכיר טוב לפחות שניים מהם ואת היזע והדמעות שהיו בדרך להקמתם והם עדיין מוקמים.
<אילן שריף: זה תחומים חדשים, שאנחנו נאבקים בתקציבים מאד מאד מוגבלים יחסית לכמויות של האוכלוסייה הנפגעת.
<אילן שריף: אם אנחנו מדברים פה על פחות או יותר סדר גודל של 1,000 איש, 1,000 משפחות, סליחה, זה פחות או יותר משאבים, ואני לא רוצה להשוות את זה לסוגי שכול אחרים.
<אילן שריף: אני אומר, אני לא אשווה את זה, אבל כולנו מבינים על מה אני מדבר.
<אילן שריף: ואני אגיד יותר מזה.
<אילן שריף: אנחנו צריכים, אנחנו בתהליכים של הכשרת מטפלים, בתהליכים של הכשרת הלבבות של אנשי השטח, שהם באים ואומרים לנו – הדברים האלה הם לא באג'נדה הרגילה של משרד הרווחה.
אלי אלאלוף: מי זה אנשי השטח שאומרים את זה?
<אילן שריף: אנשי השטח במחלקות לשירותים חברתיים, בתחנות לטיפול זוגי ומשפחתי, שבסופו של דבר הם אלה שאנחנו רוצים שיגיעו למשפחות, שיביאו אותם למרכזים, שיטפלו בהם.
<אילן שריף: למרות כל זאת, אני לא רוצה להיות האדם שאומר - - -
אלי אלאלוף: אילן, אומרים לי, אנא ממך, שום מילה שאנחנו נגיד לך היא לא ביקורת עליך אישית, היא הערכה אישית על כך.
אלי אלאלוף: דווקא פונים אליך מפני שכן אתה יכול לעשות דברים נפלאים ואתה עושה דברים נפלאים.
אלי אלאלוף: אז אל תיקח מאיתנו את ההערות שלנו כביקורת, אלא להיפך.
<אילן שריף: לא, לא, אני - - -
אלי אלאלוף: זה כדי לעזור לך לעשות.
<אילן שריף: כן, אצלי במשרד, זה לא כאדם הפרטי.
<אילן שריף: ובסופו של דבר אני חושב שצריך לבוא בכמה דברים.
<אילן שריף: אנחנו יכולים לעזור מאד היום יותר ויותר ואנחנו עדיין בתהליך למידה.
<אילן שריף: אנחנו עדיין יודעים מעט מאד מכל מה שאנחנו רוצים לדעת.
<אילן שריף: זה מאד מחמיא לי שהתחומים האלה אשר הוצגו פה כתחומים שיש בהם ידע וכו', אבל יש אוכלוסיות שלמות שאנחנו לא יודעים איך לגשת אליהן.
<אילן שריף: אוכלוסייה חרדית, אוכלוסייה ערבית בחלקה, ככל שהיא יותר כפרית אנחנו לא יודעים לגשת אליה.
<אילן שריף: יש לנו המון - - -
אלי אלאלוף: אבל יש להם מבנה חברתי חזק.
<אילן שריף: אבל בגללו אנחנו-.
<אילן שריף: מי שצריך לעזרה לפעמים ובמיוחד אוכלוסיות יותר מוחלשות שם, יותר קשה לעזור להן.
תמר זנדברג: רגע, אבל אנחנו עוד לא שם.
<אילן שריף: אנחנו לא שם.
<אילן שריף: אני לא רוצה - - -
תמר זנדברג: קודם נגיע למצב שיש - - -
<אילן שריף: אני יכול לבוא ולהגיד, יש לנו ידע בסיסי של מה הצרכים של משפחה שכולה.
<אילן שריף: יש לנו ידע בסיסי של לבוא ולהגיד - ברגע שיוקם כזה דבר – הוא צריך להתייחס ל - - -
אלי אלאלוף: איך היית רוצה להקים אותו?
אלי אלאלוף: במתכונת של שלוש המסגרות האחרות שקיימות, זה קם כחוק?
<אילן שריף: מסגרת אחת קמה כחוק ב - - -
אלי אלאלוף: המערך הזה היה חוק?
<אילן שריף: ושתיים כהחלטות ממשלה.
<אילן שריף: רק אני אגיד עוד מילה.
<אילן שריף: אנחנו בתהליך של שילוב שלושת התחומים למרכז סיוע אחד שיטפל בשלושת התחומים.
<אילן שריף: אני מקווה שבעוד שנה וחצי-שנתיים כבר יהיו מרכזי סיוע אחידים, מרחביים לשלושת התחומים גם יחד – יהיו כשמונה מרכזי סיוע מרחביים.
אלי אלאלוף: ובמרכזי הסיוע האלה לא יכולים להיכלל גם ה - - -
<אילן שריף: הם יכולים.
<אילן שריף: אנחנו מדברים פה אבל מבחינת סדרי גודל, על סדרי גודל אחרים.
<אילן שריף: אז זה יצטרך חשיבה מאד גדולה של כל התחום.
אלי אלאלוף: מותר לעובדי מדינה להיות יועצים לוועדה.
אלי אלאלוף: מה אתה מייעץ לנו לעשות מחר?
אלי אלאלוף: אנחנו פה קבוצה שלמה של חברי ועדה ואנחנו נלך על הצעת חוק פרטית, עדיף הצעת חוק של המשרד, ממשלתית.
אלי אלאלוף: מה אתה ממליץ לנו?
<אילן שריף: אני אדבר בחלומות, בסדר?
<אילן שריף: לא בהמלצות.
נורית קורן: זה בסדר, מותר לך.
אלי אלאלוף: כן, אנחנו נתרגם את זה.
<אילן שריף: מותר לי לחלום, נכון?
נורית קורן: מותר לך.
נורית קורן: כנציג המשרד מותר לך לחלום.
<אילן שריף: אני אגיד ככה.
<אילן שריף: אנחנו צריכים לנצל כמה דברים.
<אילן שריף: יש מודעות ציבורית שמתחילה להיות בעניין הזה ואנחנו צריכים לחשוב עליה, ויש גם הרבה גופים אזרחיים שמתחילים, שמענו אחד מהם, יש פה גם מנדל פה, שהוא טרם דיבר וצריך לחשוב על איזו שהיא פעולה משותפת של הממשלה יחד עם גופים אזרחיים.
<אילן שריף: אני הייתי שמח שיהיה גוף כמו קרן רש"י למשל, שיוצרת איזה שהוא - - -
אלי אלאלוף: היא כבר לא - - -
<אילן שריף: אני יודע, אני יודע.
<אילן שריף: אבל למדתי שלעצמי יש ניסיון עם הקרן הזאת.
נורית קורן: כן, אבל אנחנו רוצים שהמדינה תדאג, לא שהמגזר השלישי יקום ואזרחים טובים, כמו הגברת שיושבת כאן, שהם עושים דברים נפלאים, אבל המדינה, המדינה, איך המדינה, איך אנחנו תורמים לזה?
<אילן שריף: אני מאד אשמח שהמדינה.
<אילן שריף: תראו, אני אגיד שבסופו של דבר המדינה, ברגע שנותנים משאבים ונותנים כיווני דרך, המדינה יודעת לעשות את העבודה בתחומים האלה.
<פסיה מונק: המשאבים שם, אילן, המשאבים שם.
<פסיה מונק: מה שקורה זה שהמשפחות האלה אחר כך חוזרות למוסד לביטוח לאומי כמשפחות נתמכות.
<פסיה מונק: זה רק הקצאת משאבים זה הכל.
<אילן שריף: אני מאד אשמח אם יהיה איזה שהוא מיזם משותף כזה, שיעשה איזה שהוא - - -
אלי אלאלוף: לנו יש רק כלי אחד – חקיקה.
<אילן שריף: אז אפשר לגשת להחלטת ממשלה.
<אילן שריף: אם כבר עדיף לגשת ל - - -
אלי אלאלוף: אנחנו יכולים - - - ליד השר וזה.
אלי אלאלוף: לפחות - - -
<אילן שריף: אז בהקשר הזה אני מעדיף, מהניסיון שלי עם חקיקה, שאחר כך קשה לשנות חוק, עדיף החלטת ממשלה שאחר כך מגיעה להבשלה ואתה כבר מבין יותר את השוק.
אלי אלאלוף: מאה אחוז.
אלי אלאלוף: יש לי בקשה טכנית.
<יוליה בן משה: כבוד יושב הראש אני יכולה כהורה?
<יוליה בן משה: נרשמתי.
אלי אלאלוף: לא גברת.
אלי אלאלוף: אני אתן לכולם את רשות הדיבור, אבל בואו נקדם את הדיון.
אלי אלאלוף: ברור שיש לך זכות לפני כולם.
אלי אלאלוף: שנייה אחת רק.
<יוליה בן משה: אני רוצה לקדם את הדיון.
אלי אלאלוף: את זה אני לא מקבל.
אלי אלאלוף: אנחנו מקדמים את הדיון.
אלי אלאלוף: הביטוח הלאומי, אני יכול לדעת למה הביטוח הלאומי לא פה - - -
<לימור לוריא: שלום, שמי לימור לוריא.
<לימור לוריא: המוסד לביטוח לאומי הגיש הצעה לתיקון סעיף 310 לחוק הביטוח הלאומי, כי בשונה מאדם בוגר עם נכות שנפטר והמשפחה שלו מקבלת מענק פטירה, ילדים שנפטרים עקב מחלה, המשפחות שלהם לא מקבלים.
<לימור לוריא: לפי הנתונים שיש לנו, מדובר בסך הכל ב-2 מיליון שקלים, 250 משפחות שיכולנו לעזור להן.
אלי אלאלוף: יש הצעת חוק?
<לימור לוריא: ההצעה הזאת כבר עברה אצלנו את כל האינסטנציות.
אלי אלאלוף: איפה היא נמצאת?
<לימור לוריא: לפחות העדכון האחרון - - -
תמר זנדברג: 2 מיליון שקלים למה?
תמר זנדברג: למענק?
אלי אלאלוף: איפה היא נמצאת.
<לימור לוריא: אצל שר הרווחה.
תמר זנדברג: לא, אבל עבור מה?
<לימור לוריא: עבור מענק פטירה.
<לימור לוריא: זה הגישה שאנחנו חותרים עליה.
נורית קורן: מענק פטירה לילדים?
אלי אלאלוף: איפה זה נמצא?
<לימור לוריא: זה נמצא על שולחנו של שר הרווחה, שלפחות מפרופסור מור יוסף קיבלנו הבטחה שזה יקודם.
<לימור לוריא: אנחנו מקווים שזה באמת יקודם.
אלי אלאלוף: את יכולה להעביר לנו את הפרטים של ההצעה?
<לימור לוריא: אנחנו יכולים להעביר לכם טיוטא של הצעת החוק שם.
אלי אלאלוף: תעבירי בבקשה לוועדה את ההצעה ואנחנו נתערב.
נורית קורן: להעביר לוועדה ואנחנו נתערב.
אלי אלאלוף: ואני מתנצל.
<יוליה בן משה: אני מתנצלת אם התנהגתי לא - - -
אלי אלאלוף: לא, לא, לא, אל תתנצלי.
<יוליה בן משה: ודה.
<יוליה בן משה: אלף אני מברכת על הדיון, כי כנראה חכמת ההמונים והאנשים שמצטרפים פה היא חשובה.
<יוליה בן משה: אני יוליה בן משה.
<יוליה בן משה: בכותרת הרשמית שלי אני מנכ"לית עמותת קול הזכויות, עוד רגע אני אדבר.
<יוליה בן משה: ברמה הפרטית יש לי אחד שהתאבד לפני 9 שנים ואז רצה הגורל שאחרי שני ילדים בריאים, שנה וחצי אחרי נולד לי ילד שחולה במחלה גנטית מאד מאד קשה.
<יוליה בן משה: בחוויה הפנימית שלי, התוחלת חיים של הילד הזה הייתה אמורה להיות שנה וחצי-שנתיים.
<יוליה בן משה: בחוויה הפנימית שלי המסר היה שאם את אח שלי לא הצלחתי להציל, אז לפחות אני אלך ואציל את הילד שלי.
<יוליה בן משה: והיום הילד שלי אחרי מבצע הצלת חיים שאנחנו עדיין בתוכו, למרות שהוא חולה במחלה הקשה, הוא בן 8.