GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<הילה רענן: אני לא אומרת שזה לא קיים בכלל, אבל אם זה קיים, זה מאוד בשוליים, חברות ביטוח שמבטחות עובדות זרים בביטוח פנסיוני.
<הילה רענן: זה לא קיים נכון להיום ולכן אנחנו חושבים שצריך להשתמש בתחלופות.
<חיים שרון: מה זה תחלופות?
<הילה רענן: להפקיד את הכסף לדוגמה בחשבון בנק.
איציק שמולי: את יכולה להגיד עוד משפט על הרציונל של המהלך?
איציק שמולי: אנחנו ישר צללנו לוויכוח.
<הילה רענן: רציונל של איזה מהלך?
איציק שמולי: של מה שאנחנו הולכים להצביע עליו.
<הילה רענן: אלה שני דברים שונים.
<הילה רענן: הוא העלה כאן את נושא הפנסיה.
<הילה רענן: אנחנו מדברים על ניכויים שקשורים לביטוח הרפואי.
<הילה רענן: נכון להיום מעסיקים של עובדים זרים מחויבים לבטח את העובדים שלהם בביטוח רפואי לפי צו ביטוח רפואי שקיים בחוק עובדים זרים.
<הילה רענן: בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ הועלה הרעיון להחיל חוק ביטוח בריאות ממלכתי על עובדים זרים וכתוצאה מכך המדינה הציעה את הפתרון בו אנחנו דנים עכשיו, שזאת הרחבת הביטוח במקרה של אובדן כושר עבודה.
<הילה רענן: זה לא קשור לפנסיה.
אלי אלאלוף: הצטרפה אלינו חברת הכנסת מיכל רוזין וחבר הכנסת אילן גילאון.
<נעמי מורביה: יושבת ראש מטה מאבק הנכים וחברה בפורום ארגוני הנכים למשא ומתן.
<נעמי מורביה: אני אומרת שוב את אשר אני אומרת בכל הישיבות האחרונות.
<נעמי מורביה: אנחנו מברכים כל צעד שנעשה, כל צעד הומני שבא לקראת האנשים האלה שהם למעשה כמעט חסרי מעמד במדינת ישראל.
<נעמי מורביה: אך שוב אנחנו חוזרים ואומרים שכל הצעדים ההומניים האלה צריכים להיות ממומנים על ידי המדינה ולא על ידי החוליה הכי חלשה שקצבת הנכות שלה לא עודכנה מזה 13 שנים, שקצבת השר"ם לא עודכנה והיא בכלל לא מתאימה ואין שום מתאם בין קצבת השר"ם לבין העלות האמיתית של אחזקת עובד זר, מה שהופך את כולנו לעבריינים בפוטנציה.
<נעמי מורביה: רבותיי, טוב לי לחיות במדינה הומנית, אני גאה ביהדות שלי וביהדות שמביאה באמת לחוקים כאלה שהם אור לגויים, אבל מאידך, רחמו עלינו.
<נעמי מורביה: אין לנו מאיפה.
<נעמי מורביה: אתם חייבים ברגע שאתם יוצרים הטבה כזאת למגזר מסוים, לחשוב האם המגזר השני שאמור לשלם את ההטבה הזאת יכול לעמוד בגזרה הזאת.
<נעמי מורביה: אנחנו לא יכולים לעמוד בה.
<נעמי מורביה: אני כבר רואה את כולנו עומדים בבתי הדין לעבודה מול קו לעובד ומול העובדים הזרים ונתבעים לדין כי אין לנו מאיפה.
<נעמי מורביה: פשוט אין.
<נעמי מורביה: תודה רבה אדוני היושב ראש.
<אבי סלומה: אני רוצה לחזק את דבריה של נעמי מורביה.
<אבי סלומה: אנחנו מקופחים בזה שהמדינה לא לוקחת על עצמה את העלות הביטוחית ואת העלות הטיפולית.
<אבי סלומה: אם היינו... משכורת, המדינה הייתה משלמת את הכול.
<אבי סלומה: אנחנו היינו משלמים הרבה פחות.
<אבי סלומה: המדינה הייתה משלמת 25 אלף שקלים לקשיש או לנכה ואנחנו היינו משתתפים בעשירית האחוז.
<אבי סלומה: מדוע המדינה מטילה עלינו, על הצד החלש, את הנושא הזה של עלות המטפלים?
<אבי סלומה: מצד אחד המדינה מעודדת אותנו לחיות בקהילה ומצד שני היא לא מאפשרת לנו לעשות זאת.
<צביה אנג'לה קרת: אני באה בשם ארגון אנשים.
<צביה אנג'לה קרת: המדינה מקריבה אותנו, הנכים והקשישים, על מזבח ההומניות לטובת העובדים הזרים.
<צביה אנג'לה קרת: אנחנו ממש מרגישים קורבן של המדינה וזה לא יתכן שאנחנו נהיה הקורבן של המדינה, אנחנו השכבה החלשה.
<צביה אנג'לה קרת: יש כאן איזשהו חוסר הגיון כי שום אזרח ישראלי לא מקבל פנסיה או לא יוצא לפנסיה בגיל 25, 32, 38 ולמה עובד זר שהוא בן 38 או 40 צריך לקבל פנסיה ולמה אנחנו אמורים לשלם לו את הפנסיה הזאת?
אלי אלאלוף: זאת לא פנסיה.
<קריאה: זה מודל שאין אותו בשום מקום בעולם.
אלי אלאלוף: בואו נדייק.
אלי אלאלוף: זה פיצוי על מצבו הבריאותי אחרי עשר שנים.
<צביה אנג'לה קרת: אני מדברת לא רק על בריאות.
אלי אלאלוף: אני מבקש, אני מכבד כל אחד מכם וחלילה אני לא רוצה שמישהו יצא מכאן בהרגשה שאני פגעתי במישהו, ואם כן, אני מראש מבקש את סליחתכם.
אלי אלאלוף: בואו נקיים את הדיון.
אלי אלאלוף: הדיון הנוסף, הגדול והרחב, יחד עם החברים שלי, אנחנו נקיים דיון ונתכונן אליו.
אלי אלאלוף: כרגע אנחנו מדברים רק על הפיצוי הנדרש לעובד זר שאחרי עשר שנים יוצא במצב בריאותי.
<חיים שרון: הוא מקבל שמונים אלף שקלים.
אלי אלאלוף: אני הקשבתי לכל דבריך.
אלי אלאלוף: אחרי עשר שנים הוא יוצא במצב בריאותי בגינו הוא לא יכול לתפקד.
אלי אלאלוף: אני רוצה שנדייק ומבקש להתמקד בדיון הזה.
אלי אלאלוף: אם לא תהיה החלטה, גם את זה אני אקבל אבל בואו ננסה לאפשר לעוד חברים להתייחס.
<אבי סלומה: היושב ראש, הערה אחת.
<אבי סלומה: מדוע שהמדינה לא תיקח את זה עליה?
<צביה אנג'לה קרת: אני בת של אישה נכה ניצולת שואה, קשישה, אבי זכרונו לברכה היה נכה צה"ל, יש לי אח נכה קשה, יש לי בת נכה, וכולנו מעסיקים עובדים זרים.
<צביה אנג'לה קרת: יש לי בן שהיה לוחם קרבי והיה בצוק איתן ובילה את רוב שירותו בעזה בסיכון חיים למען האנשים שיושבים כאן.
<צביה אנג'לה קרת: היום לצערי הוא משלם את הביטוח הרפואי שאימא שלו אמורה לשלם לעובדת הזרה שלה כי אין לנו.
<צביה אנג'לה קרת: אם אני עוזרת לבת שלי ואני עוזרת קצת לאימא שלי, אין לנו אפשרות.
<צביה אנג'לה קרת: זאת אומרת, אחד עוזר לשני והבן שלי לוקח על עצמו לשלם וזה בחור שהשתחרר מהצבא וצריך לשלם ביטוח רפואי לעובדת זרה.
<דנה רשף: קו למעסיק.
<דנה רשף: אנחנו נורא רוצים להיות הומניים.
<דנה רשף: אנחנו נורא רוצים לשלם פנסיה וכל מיני דברים מאוד חשובים לכל בן אדם.
<דנה רשף: העובד הזר לא רוצה את הפנסיה.
<דנה רשף: החוק היום אומר חלק עובד, חלק מעסיק.
<דנה רשף: אני לא מדברת על צו ההרחבה אלא אני מדברת על הגמל כפשוטו.
<דנה רשף: העובדים הזרים אומרים שהם לא מוכנים שינכו להם מהמשכורת.
<דנה רשף: הם אומרים שנשלם את חלקנו, המעסיק, והם לא רוצים שינכו להם כי הם רוצים את הכסף כאן.
אלי אלאלוף: זה לא קשור לסעיף בו אנחנו דנים.
<דנה רשף: זה קשור.
<דנה רשף: אנחנו רוצים לתת אבל העובדים לא רוצים את זה.
<דנה רשף: הם רוצים את הכסף עכשיו.
<חיים שרון: כבודו, אני מבקש מכבודו להקים ועדה - זה לא טיפול באספירין אלא צריך להיות כאן טיפול שורש – שתדון על כל מכלול הבעיות.
<חיים שרון: זאת לא הבעיה של השמונים אלה אלא יש כאן מכלול של הרבה בעיות.
<חיים שרון: אני מבקש מכבודו להקים ועדה אליה יבואו נציגים מכל הגופים ואז ננסח זכויות מה מותר ומה אסור.
<חיים שרון: זאת המטרה שלנו.
<מיכל תג'ר: אני מקו לעובד.
<מיכל תג'ר: אנחנו הגשנו עתירה לבג"ץ.
<מיכל תג'ר: העתירה הזאת קבעה שביחס לעובדים שאחרי עשר שנים נמצאים בישראל, אחרי שהם שירתו את המטופלים שלהם נאמנה במשך שנים ארוכות - - -
<אבי סלומה: לא תמיד.
אלי אלאלוף: אני מציע שכל אחד ידבר בתורו ונכבד כל אחד מאתנו.
<קריאה: אתם מדברים על עשר שנים אבל הם בכלל לא רשאים להיות כאן עשר שנים.
<מיכל תג'ר: זה לא נכון.
<מיכל תג'ר: אתה טועה בעובדות.
<מיכל תג'ר: זה רק לטובת הנכים והמטופלים.
<חיים שרון: אני לא מאחל לאף אחד להגיע למצב הזה.
<מיכל תג'ר: היו תיקונים לחוק הכניסה לישראל שאפשרו לעובדי סיעוד להישאר כאן יותר מסך השנים שקבעו להם באשרה, אם הם נשארים אצל אותו מטופל.
<מיכל תג'ר: בתצהירים לעתירה הייתה לנו אישה שכבר 25 שנים עובדת אצל אותה אישה נכה ואם חס וחלילה האישה הזאת יש לה מצב בריאותי קשה, היא חס וחלילה חולה בסרטן, באירוע לב וכולי, בכל זאת מדובר על קבוצת אנשים שמעבירים כאן את מיטב שנותיהם, הצו הקיים בעצם היה כזה שתוך תשעים ימים היא אורזת את חפציה ונוסעת בלי כלום לארצה.
<מיכל תג'ר: בג"ץ קבע שזה יחס אינסטרומנטלי לבני אדם ושהמצב הזה לא תקין.
<מיכל תג'ר: אני דווקא מסכימה עם חלק מהדברים שנאמרו כאן שהמדינה היא זו שצריכה לקחת על עצמה דרך חוק ביטוח בריאות ממלכתי את המצב הזה של עובדות שחולות במחלה קשה אחרי שהן שירתו את המטופלים שלהם שנים רבות.
<מיכל תג'ר: באו כאן עם הסדר שהוא לכאורה אמור להיות תשובה לבג"ץ שכלל אמירות מאוד חגיגיות על כך שלעובדים מהקבוצה הזאת, שהיא לא קבוצה גדולה – זה גם מעל עשר שנים, אלה גם אנשים שאיבדו את כושר העבודה שלהם, כלומר, ראינו לפי המקרים שהוגשו לכבודו שמדובר על שלוש נשים עובדות בשנה – לגביה צריך לקרב את הסדרי הבריאות שלהם להסדרי בריאות של אזרח מדינת ישראל כי הם נמצאו כאן כבר שנים ארוכות ונתנו את מיטב שנותיהם.
<מיכל תג'ר: אנחנו היום מקבלים הצעה שדעת הוועדה לא הייתה נוחה ממנה בפעמים הקודמות שהיא עלתה כי זה לא מקרב למצב של תושב.
<מיכל תג'ר: לתת שמונים אלף שקלים כסכום שרירותי לחלוטין שלא באמת מכסה את הטיפולים הרפואיים ולחכות שהעובדת פשוט תיזרק לארצה חולה ומה שהיא תצליח לקנות שם או לא לקנות שם בשמונים אלף שקלים אלה, וגם בישראל מה היא תצליח לקנות בשמונים אלף שקלים, בדקנו את המחירון של משרד הבריאות וראינו - - -
<קריאה: שם היא יכולה לקנות דירה בסכום הזה.
<מיכל תג'ר: אבל היא לא רוצה דירה, היא רוצה טיפול רפואי.
<מיכל תג'ר: אנחנו מדברים כאן על בן אדם חולה שמבקש לקבל טיפול רפואי.
אלי אלאלוף: הבנו את העיקר.
אילן גילאון: אני רוצה לומר כמה דברים מקדמיים יותר לפני שאתייחס לנושא.
אילן גילאון: חס וחלילה ואל לנו לראות בעובדים הזרים את האויבים שלנו.
אילן גילאון: בכלל, יש מגמה לממשלה, כמעט בכל מקום, לעשות את זה, לקחת את הכי חלשים מכל קבוצה ולעמת אותם אלה באלה.
אילן גילאון: שישלחו יד בגרון אחיו.
אילן גילאון: העובדים הזרים נמצאים כאן, חברות וחברים, משום שישראלים לא עושים את העבודה הזאת או לא משולמת להם העבודה הזאת.
אילן גילאון: מדינה – וכל מי שאמר את זה, זה נכון – היא בסופו של דבר הערסל המוסרי שעושה צדק בעניין הזה.
אילן גילאון: אבל שיטת מצליח עובדת כל הזמן.
אילן גילאון: בואו נעמיס על הנכים עוד משהו ועוד משהו ועוד משהו.
אילן גילאון: השיטה הזאת איננה מקובלת.
אילן גילאון: החמור מכל.
אילן גילאון: הייתה כאן פסיקה של בית המשפט העליון.
אילן גילאון: יש כאן ביזוי בית המשפט כאשר אנחנו איננו מקבלים את עשר השנים.
אילן גילאון: מי שאומר שלא מותר להם, אני רוצה לומר לכם שאני מטפל בעשרות פניות ומיכל מטפלת במאות פניות שמגיעות מקשישים שנמצאים עדיין בחייהם ולא יכולים להיפרד מהעובדים הזרים שלהם או ילדים שמטופלים על ידי עובדים זרים, המבקשים להאריך להם את השהות כאן.
אילן גילאון: לכן, אינני יודע אדוני בכמה מדובר אבל אנחנו מדברים על אלה שנמצאים כאן מעל עשר שנים.
אילן גילאון: תבינו, אל תראו בעובדים הזרים את האויבים שלנו.
אילן גילאון: עוד מעט יבוא מישהו ויגיד לכם שהעובדים הזרים נוהרים באוטובוסים אל הקלפיות אבל זה לא המצב.
אילן גילאון: במדינה שזקוקה לאנשים זרים כדי לבצע את עבודותיה, יש לה מחויבות כלפיהם ואתם הראשונים כאנשים שאתם תמיד מספיק חלשים להרגיש את זולתכם, צריכים לדעת את הדבר הזה.
אילן גילאון: כאן נמצא הקונפליקט.
אילן גילאון: אני לא הבנתי מה ההבדל בין הצו הזה לצו הקודם ואולי מישהו יסביר לי מה אתם רוצים.
<קריאה: כמה עובדים כאלה יש?
אילן גילאון: במקרה הזה צריך לדבוק בהחלטת בית המשפט ולהפסיק כל הזמן לקחת ולהעמיס כל דבר על הגב של האנשים הכי אומללים שיש כאן.
אילן גילאון: היום עשו הנחה ליולי עופר במיליארד שקלים במסים.
אילן גילאון: כמה פיליפינים מסכנים כאלה אפשר להציל אותם בסכום הזה?
אילן גילאון: אלה אנשים שבאים וחולים כאן.
אילן גילאון: ברגע שהם נמצאים תחת קורת הגג שלנו, אנחנו בסופו של דבר אחראים להם.
אלי אלאלוף: שושנה, את יכולה לתת לנו נתונים?
אלי אלאלוף: בכמה אנשים מדובר?
<שושנה שטראוס: אני מהלשכה המשפטית ברשות האוכלוסין והגירה.
<שושנה שטראוס: העמדה המסורתית של משרד הפנים לגבי עובדים זרים היא שהם מגיעים לכאן לתקופה קצרה, עד חמש שנים, ואחר כך יוצאים ולכן הם לא מגיעים לכאן עם המשפחה שלהם אלא הם נמצאים כאן באופן זמני.
<שושנה שטראוס: לאור הצרכים של האוכלוסייה הנכה והקשישים, החוק תוקן כמה פעמים והיום יש מספר גדול של עובדים זרים לסיעוד שנמצאים כאן תקופות ארוכות.
<שושנה שטראוס: לפי הנתונים שלנו יש 27 אלף עובדים זרים לסיעוד חוקיים שנמצאים בארץ עד חמש שנים.
<שושנה שטראוס: בין שש לעשר שנים – עוד 14,500 עובדים חוקיים ועוד כ-15 אלף ששוהים כאן שלא כדין והם לא חוקיים.
<שושנה שטראוס: מ-11 שנים עד 15 שנים – יש 4,068 עובדים סיעודיים חוקיים ועוד 3,579 עובדים לא חוקיים.
<שושנה שטראוס: בסך הכול, 7,647.
<שושנה שטראוס: אנחנו יודעים שיש היום ועדת חריגים ופעמים רבות העובדים האלו שהיו במעמד בלתי חוקי, קשיש מבקש להעסיק אותם באופן חריג.
מיכל רוזין: כלומר, רוב הלא חוקיים שציינת, יכולים להיות כרגע במעמד של ועדה שהם עוד לא אושרו.
<קריאה: זאת ועדה הומניטרית.
<שושנה שטראוס: מ-16 שנים עד 20 שנים, יש 473 עובדים חוקיים אבל יש 1,458 עובדים לא חוקיים.
<שושנה שטראוס: מעל עשרים שנים, יש שבעים עובדים חוקיים ו-152 עובדים לא חוקיים.
<נעמי מורביה: זאת אומרת, על כל עובד חוקי, יש עובד אחד לא חוקי.
<נעמי מורביה: אני רוצה להבין, אנחנו אמורים לשלם את כל הדברים האלה גם עבור העובדים הלא חוקיים?
מיכל רוזין: מה זה עובד לא חוקי?
מיכל רוזין: עובד לא חוקי עובד כרגע עם קשיש.
מיכל רוזין: לכן שאלתי את שושנה את השאלה והיא לא הרחיבה.
מיכל רוזין: זה אומר שאלה לא אנשים שאם עכשיו תופסים אותם ברחוב מעיפים אותם אלא אלה אנשים שמותר להם להיות כאן עד אשר הוועדה תאשר את חוקיותם.
<אבי סלומה: זאת פרשנות.
מיכל רוזין: לא, זאת לא פרשנות.
מיכל רוזין: זאת אמירה חד משמעית.
אלי אלאלוף: אנחנו לא צריכים לדון בזה עכשיו.
אלי אלאלוף: קיבלנו נתונים.
אילן גילאון: מרגע שהוא מגיש בקשה לוועדה, הוא בסטטוס חוקי שנמצא כאן.
אלי אלאלוף: האם כל מי שנמצא כאן מעל עשר שנים, חוקי או לא חוקי, נופל בקטגוריה של הצו הזה?
<אבי סלומה: כן.
אלי אלאלוף: אני רוצה לקבל תשובה ממשרד המשפטים או ממשרד האוצר או ממשרד הבריאות.
<נתן סמוך: בית המשפט העליון התייחס לאנשים שנמצאים בארץ.
<נתן סמוך: בגלל שהדיון הגיע לנקודה אליה הוא הגיע, אני אתייחס ישירות לשאלה של היושב ראש וכמובן במידת הצורך אנחנו נרחיב את הדברים מבחינת הרקע והרציונל.
<נתן סמוך: הצעת הצו אומרת שהזכאות לכיסוי הנוסף היא למי שהיה בידו רישיון תקף לישיבת ביקור לצורך עבודה בענף הסיעוד או שהיה בידו רישיון כאמור במועד כלשהו במהלך תקופת 180 הימים שקדמה.
אלי אלאלוף: מה זה אומר בעברית פשוטה?
<נתן סמוך: זה אומר שבגלל הסיטואציה שדובר בה כאן, של העובדה שחלק מהעובדים נמצאים במעין תקופת המתנה עד להסדרת מעמדם, כי לפעמים יש בעיות חיכוך מבחינת חידוש האשרה, גם מי שנמצאים בארץ 180 ימים – אני לא יודע את החיתוך המדויק בין העובדים הלא חוקיים שחלקם אולי נמצאים בתקופת 180 הימים האלה – המחשבה שלנו הייתה שכדי למנוע מצב בו אדם מאבד בן יום את זכאותו למענק, הוא יחול גם על מי שבתקופת 180 הימים שקדמו למועד הזה, הוא היה עם רישיון תקף.
אלי אלאלוף: כמה מהעובדים הזרים שהם כאן מעל עשר שנים ישלמו לפוליסת הביטוח?
<שמרית גיטלין שקד: אולי על זה הילה צריכה לענות, על השאלה המקדמית הזאת.
<שמרית גיטלין שקד: כלומר, שאלת היושב ראש, אם אני מבינה, חובת התשלום על הביטוח הרפואי, על מי היא חלה?
<שמרית גיטלין שקד: על העובדים החוקיים?
<שמרית גיטלין שקד: על כלל העובדים?
<הילה רענן: על כל העובדים.
<הילה רענן: חוק עובדים זרים.
אלי אלאלוף: כולל העובדים הלא חוקיים.
אלי אלאלוף: זה אומר שההכנסה מהפוליסה הזאת בחברות הביטוח תהיה גדולה יותר מכפי ששיערתם.
<אבי סלומה: בדיוק, כבודו.
אלי אלאלוף: יואב, השאלה שלי היא פשוטה.
אלי אלאלוף: היות ומספר העובדים הזרים שהם מעל עשר שנים ואמורים לשלם לפוליסה, במידה וייאלצו לשלם לפוליסה הזאת, זה מגדיל את הכנסות חברות הביטוח.
אלי אלאלוף: לקחתם את זה בחשבון כדי לקבוע את עלות הפוליסה?
<יואב יונש: התמחור התבסס על כך שכלל העובדים ישלמו.
<אורי שיינין: לא כל העובדים הזרים שנכנסו לארץ באשרת עובד זר בסיעוד והם לא חוקיים היום מועסקים בסיעוד.
<אורי שיינין: המלאי המקסימלי של בקשות עליהן מדברים חברי הכנסת רוזין וגילאון, הוא היה 4,000, 4,200, שושנה תתקן אותי אם אני טועה.
<אורי שיינין: אנחנו מדברים על סדר גודל של 14 אלף עובדים זרים לא חוקיים.
<אורי שיינין: זאת אומרת, יש לנו עוד 10,000 עובדים שאמנם משפטית אולי הצו יכול לחול עליהם אבל בפועל כנראה הצו לא יחול עליהם.
<אורי שיינין: זאת הבהרה נקודתית.
<אלישבע מיליקובסקי‎: אני מרופאים לזכויות אדם.
<אלישבע מיליקובסקי‎: אנחנו ארגון שעובד עם כל האוכלוסיות בישראל, גם עם האזרחים ואנחנו גם פוגשים את האנשים שאין להם ביטוח רפואי.
<אלישבע מיליקובסקי‎: אני רוצה להזכיר שבסופו של דבר חברות הביטוח הפרטיות, לפי הנתונים שאנחנו קיבלנו ממשרד האוצר, שיעור הנזק הוא בין חמישים לשישים אחוזים.
<אלישבע מיליקובסקי‎: זאת אומרת שבין ארבעים לחמישים אחוזים מהעלויות של הכספים שהמעסיקים והעובדים השונים, נשארים בידיים או של חברות הביטוח או של סוכנויות הביטוח.
<אלישבע מיליקובסקי‎: בסופו של דבר, כשאנחנו שומעים גם את הצעקה של המעסיקים וגם אנחנו מודעים למצוקה של העובדים ובכלל של המדינה, אני באמת מתקשה להבין, למרות שאני בטוחה שמשרדי הממשלה עשו עבודה, למה צריך להעלות את הפרמיות כאשר גם כך בין ארבעים לחמישים אחוזים מהכספים נשארים בידי חברות פרטיות.
<אלישבע מיליקובסקי‎: ההסדר הנוכחי הוא הסדר שכולם מפסידים ממנו, גם העובדים, גם המעסיקים, גם המדינה ובאמת קשה לי להאמין שאי אפשר למצוא פתרון אחר בו כולם מקבלים גם את הזכויות שלהם, גם העובדים וגם המעסיקים.
<בועז אדרה: אני מארגון אנשים.
<בועז אדרה: חשוב לי לציין את הגיל שלי.
<בועז אדרה: אני בן 47, יש לי שני הורים סיעודיים.
<בועז אדרה: אני חייב להגיד שמה שאילן גילאון אמר, אני מזדהה אתו בכל מילה.
<בועז אדרה: עובדים זרים הם לא נגדנו.
<בועז אדרה: עובדים זרים הם שירות עבורנו ואני רוצה שהעובדים הזרים יקבלו את הטוב ביותר.
<בועז אדרה: אין לי צל צלו של ספק שבלי עובד זר היום, אני לא שורד.
<בועז אדרה: אני לא נגד עובדים זרים אבל אני חושב שהדיון שמתקיים היום, כשאנחנו יושבים כאן עם אנשים שחלקם קשישים וחלקם נכים, חייבים להתייחס ולומר מהיכן באנו וכמה קשה לנו וכמה אנחנו מסובכים בכספים.
<בועז אדרה: הרצון הוא לתת לעובד זר מעל עשר שנים שמונים אלף שקלים בהנחה שהוא חלה וצריך לעזוב את המדינה.
<בועז אדרה: ציינתי את הגיל שלי כי לא פעם ולא פעמיים נתקלתי בחיי הקצרים בחברות ביטוח.
<בועז אדרה: חברות הביטוח לא משלמות את הכסף.
<בועז אדרה: חברות ביטוח דוחות את התביעה, מושכות את התביעה, מתעללות בציבור בישראל ללא שום קשר לעובדים זרים והרצון שלהן הוא קודם כל לא לשלם כדי לשבור.
<בועז אדרה: מה יקרה כאן?
<בועז אדרה: יהיה מצב מאוד פשוט.
<בועז אדרה: עובד זר שילך לקו לעובד, ואני מניח שקו לעובד ייצג אותו, הוא שהוא ילך לעורך דין פרטי כדי שייצג אותו, יבוא אחרי שלושה חודשים שלא קיבל מענה מחברת הביטוח כי הוא לא יקבל מענה מחברת הביטוח, ומי שחושב שהוא יקבל מענה, הוא טועה, ויתבע.
<בועז אדרה: את מי הוא יתבע?
<בועז אדרה: הוא יתעסק עם טייקון כמו חברת הראל?
<בועז אדרה: הוא ילך להתעסק עם טייקון כמו חברות ביטוח שיש להן מאה עורכי דין?
<בועז אדרה: לא.
<בועז אדרה: הוא עבד אצלי והוא יגיד לי, אדוני, אני ואתה היינו שותפים לפוליסה, קודם כל אני אתבע אותך ואתה תילחם את המלחמה שלי.
<בועז אדרה: אבל אני בעצם קשיש, אני כבר נחבטתי עשר שנים.
<בועז אדרה: אני חושב שאין שום סיכוי בעולם שהם יקבלו את הכסף שלהם, לא מחברת הביטוח ולא מאף גורם פרטי אחר.
<בועז אדרה: הם יכולים לקבל את זה רק ממדינת ישראל בהסדר או ממני, מהארנק שלי כי אני מולם לא יכול לעמוד.
<בועז אדרה: אני כאדם פרטי לא יכול להתמודד מול קו לעובד.
<בועז אדרה: הדבר השני שאני שואל את עצמי.
<בועז אדרה: בא קו לעובד ואומר – כמובן דרך בית משפט ואני מאוד מכבד את החלטת בית המשפט ואת הרצון הטוב שלו – עשר שנים ומעלה.
<בועז אדרה: ואני שואל שאלה מאוד פשוטה: תשע שנים ו-300 ימים, מה קרה עכשיו?
<בועז אדרה: יקבל או לא יקבל?
<בועז אדרה: לדוגמה – וסליחה על ההשוואה – אני בא למרשם ההגירה והאוכלוסין יום אחד אחרי שבע השנים ומבקש ועדה הומניטרית, אומרים לי חרג ביום אחד, מותר לו עד שבע שנים.
<בועז אדרה: יום אחד חריגה.
<בועז אדרה: לא נותנים לי אישור לוועדה הומניטרית.
<בועז אדרה: לא מקבלים את העובד שזכאי בגלל 24 שעות.
<בועז אדרה: למה?
<בועז אדרה: כי זה תנאי הסף לקבלה הומניטרית.
<בועז אדרה: אני שואל עכשיו כאן את כולם, העובדת הזרה שלי היום בארץ תשע שנים ו-300 ימים – והיא חוקית, סילבן אישר לי אותה, החריג את התקנה - וזה אמיתי, אני לא משקר ואפשר לבדוק.
<בועז אדרה: אם מחר קרה לה מקרה אמיתי והיא זכאית לכספים, אני לא יודע איך תגדירו את זה כי זכאית זה לא נכון להגיד, אבל היא תשע שנים ו-300 ימים בארץ.
<בועז אדרה: בשביל פחות חמישים ימים, חברת הביטוח תשלם את הכסף או לא תשלם את הכסף?
<בועז אדרה: הרי כתוב מעל עשר שנים.
<קריאה: לא תשלם.
<בועז אדרה: אז על מה אנחנו דנים?
<בועז אדרה: זה כסף שאני משלם מהיום הראשון לעובד זר בישראל.
אלי אלאלוף: את שאלה היפותטית.
<בועז אדרה: ברשותך, משפט אחרון.
<בועז אדרה: אנחנו מדברים כרגע על עובד זר שמגיעות לו זכויות אבל מהיום הראשון שהוא נחת בארץ, הוא עובד אצל כמה מעסיקים שונים במהלך עשר שנים, בין אם בכבוד ובין אם בתלאות דרך, ובסוף הוא מגיע לתשע שנים ו-300 ימים.
<בועז אדרה: זכאי או לא זכאי?
אלי אלאלוף: הבנו את הדברים.
<בועז אדרה: אני חושב שמטרת החוק שקו לעובד רוצה להעביר כאן, זה שכולם יקבלו מלכתחילה את ביטוח הבריאות המגיע להם, אז בואו נעשה להם מלכתחילה ביטוח בריאות מהיום הראשון שלהם בארץ ונוותר על כל הסאגה.
מיכל רוזין: צודק במאה אחוזים.
אילן גילאון: אני כל כך רוצה לחזק את הדברים שלך.
אילן גילאון: מה שהוא אומר, אלה מים צוננים.
אילן גילאון: הפכו את האנשים הנכים למעסיקים.
אילן גילאון: עוד מעט הם יהיו חברים בהתאחדות הקבלנים.
אילן גילאון: הקונספציה הזאת היא בעייתית.
<מיכאל דגן: אמי קשישה סיעודית שמעסיקה מזה כארבע שנים עובדות סיעודיות.
<מיכאל דגן: אני רוצה קודם כל להתייחס לנקודה אחת שאני חושב שאף אחד לא התייחס אליה.
<מיכאל דגן: אני חושב שכל הצו הזה בסופו של דבר יהיה כבומרנג נגד העובדים הזרים.
<מיכאל דגן: בסופו של דבר אנחנו לא נעסיק את העובדים שאנחנו יודעים שמצבם הרפואי הוא קשה, לא נעסיק אותם מלכתחילה, אנחנו נפטר אותם ברגע שהם יתחילו לחלות והם לא יהיו מועסקים על ידי הנכים והקשישים הסיעודיים כיוון שאותם אנשים ידעו שבסופו של דבר העול של השמונים אלף שקלים יוטל עליהם.
<מיכאל דגן: לשם מה העובדים הזרים צריכים את כל העניין הזה?
<מיכאל דגן: יותר מזה.
<מיכאל דגן: למה להעסיק במדינת ישראל עובדים מעל עשר שנים כאשר החוק קובע שהמקסימום הוא שבע שנים?
<מיכאל דגן: בואו נהפוך את החוק, נשנה אותו ונתקן אותו כך שעובד אחרי שבע שנים לא יהיה רשאי להישאר בארץ גם אם הוא עבד אצל אותו מעסיק.
<מיכאל דגן: אותו מעסיק יהיה חייב לפטר אותו ולשלוח אותו הביתה, כך שלא ייווצר מצב שאותו אדם יישאר בארץ עשר שנים ויוכל ליהנות מאותם שמונים אלף שקלים שיבואו על חשבון הנכים ועל חשבון אותם זקנים קשישים סיעודיים שבלית ברירה הפכו אותם למעסיקים.
<מיכאל דגן: אם המדינה רוצה את זה, שתטיל את זה על הביטוח הלאומי.
<מיכאל דגן: מה קורה במדינת ישראל?
<מיכאל דגן: אם אני היום חלילה הופך להיות נכה, הנטל מוטל על הביטוח הלאומי שצריך לשלם לי קצבת נכות.
<מיכאל דגן: למה במקרה הספציפי הזה מטילים את זה על המעסיקים שבעל כורחם הפכו להיות מעסיקים?
<מיכאל דגן: הרי הם בכלל לא יודעים להעסיק עובדים זרים והם בכלל לא יודעים להעסיק מישהו.
<מיכאל דגן: מה זה מעסיק?
<מיכאל דגן: אם אנחנו לוקחים את הגדרת מעסיק, מעסיק זה אחד שיש לו הכנסות, שיש לו רווח, ומתוך הרווח הזה הוא משלם את ההוצאות שלו.
<מיכאל דגן: אותם קשישים, הרי אין להם שום הכנסה.
<מיכאל דגן: מהי ההכנסה שלהם?
<מיכאל דגן: אותה קצבה עלובה שהם מקבלים, קצבת זקנה מביטוח לאומי שעומדת על כ-2,300 שקלים או פחות מזה?
<מיכאל דגן: מזה הם צריכים לשלם משכורת שנעה בסביבות ה-8,000 שקלים לעובד זר או 10,000 שקלים.
<מיכאל דגן: יש כאלה שאומרים אפילו 10,000 שקלים משכורת לעובד זר.
מיכל רוזין: אני מתנצלת, אני חייבת ללכת לוועדת החוקה לריב עם סלומינסקי.
מיכל רוזין: תראו, הדיון הזה משקף את מה שלא אמור לקרות.
מיכל רוזין: השיסוי הזה של קבוצה אחת בקבוצה אחרת.
מיכל רוזין: הרי בסופו של דבר אנחנו רוצים קודם כל שיהיו באמת עובדים זרים שיטפלו במי שנזקק להם ומי שצריך אותם.
<קריאה: שביטוח לאומי יטפל בהם.
מיכל רוזין: אתה מתפרץ לדלת פתוחה.
מיכל רוזין: מכיוון שזאת האמירה החד משמעית שלי כבר כמה שנים מול משרד הבריאות, להחיל מהרגע הראשון את ביטוח הבריאות על כל המועסקים שהרי ממילא משולמת להם משכורת ומתוך זה ניתן לשלם להם את מס הבריאות.
מיכל רוזין: כמובן בהתניות מסוימות.
מיכל רוזין: אפשר לעשות התניות לתושבים שאינם אזרחים או לעובדים כאן שאינם אזרחים ואפשר להקל בכך על כולם.
מיכל רוזין: מה שאתם עושים, אתם בעצם עושים שני דברים.
מיכל רוזין: אחד, אין לכם ברירה מול חברות הביטוח מכיוון שהן מאיימות כל הזמן להפסיק לבטח את העובדים הזרים.
מיכל רוזין: תבינו את זה.
מיכל רוזין: לאוצר יש בעיה מול חברות הביטוח כי כל פעם חברת ביטוח מרימה ידיים ואומרת שזה לא מעניין אותה והיא רוצה להפסיק כי לא משתלם לה לבטח את העובדים הזרים.
מיכל רוזין: האוצר כאן נתקל בבעיה והיא ברורה לי.
מיכל רוזין: הדבר השני הוא שבסופו של דבר כאשר יבוא העובד הזר למעסיק והמעסיק יגיד לו שהוא מנכה לו את התוספת שנדרשת היום ממנו לביטוח הבריאות של העובד, יגיד לו העובד, סליחה, אני לא מוכן לזה ואם אתה מנכה לי, אני לא ממשיך לעבוד כאן.
מיכל רוזין: לכן אנחנו יודעים שהעול הזה ייפול מאה אחוזים על המעסיקים ולקרוא להם מעסיקים, זה העוול הכי גדול כי הם לא מעסיקים.
מיכל רוזין: מי שצריך להיות מעסיק, זאת המדינה ולא מי שנזקק לטיפול.
מיכל רוזין: בטח ההסדר הזה הוא לא ראוי והוא לא נכון.
מיכל רוזין: לעצום עיניים ולהגיד למה הם נשארים כאן
מיכל רוזין: כאשר הזעקה שנשמעת תמיד מקרב אלה שרוצים שהעובדים הזרים שנמצאים כאן למעלה מחמש ושבע שנים יישארו, מכיוון שמי שנשאר, אלה כן העובדים הטובים, הנאמנים, אלה שנשארים עם ילד או קשיש או נכה.
מיכל רוזין: הרי אתם לא מתחננים שיישאר עובד ודורשים מהוועדה ההומניטרית להשאיר אותו בארץ כי הוא עובד רע.
מיכל רוזין: אתם מבקשים זאת מכיוון שהוא עובד טוב ונאמן ואתם רוצים שהוא יישאר.
מיכל רוזין: לכן, אם האדם הזה הוא נאמן והוא טוב והוא דואג, אין סיבה להעניש אותו כשהוא חולה ולזרוק אותו.
מיכל רוזין: אני חושבת שכל האמירה של הצו הזה היא בעייתית ביותר.
מיכל רוזין: אני יודעת שאתם במלכוד, גם משרד הבריאות וגם משרד האוצר, מול חברות הביטוח.
מיכל רוזין: הגיע הזמן לפרום את המלכוד הזה.
מיכל רוזין: די.
מיכל רוזין: תמצאו הסדר דרך ביטוח בריאות שזה דבר כל כך חכם שמדינת ישראל המציאה.
מיכל רוזין: אנחנו יודעים שמדינות אחרות – ונתן, אתה יודע את זה – מחילות את חוק הבריאות שלהן על העובדים הזרים לאותה תקופה עם מגבלות.
מיכל רוזין: ברור לי שצריכות להיות מגבלות אבל בהבדל מביטוח לאומי שזה סוג של ערבות הדדית בין כל האזרחים, ביטוח בריאות אתה משלם ואתה מקבל טיפולים.
<אבי סלומה: בדיוק.
<אבי סלומה: מיכל, כל הכבוד.
מיכל רוזין: אני ממש מתנצלת על שאני עוזבת.
<בועז אדרה: לוועדה הומניטרית אנחנו לא ניגשים בגלל שאנחנו כל כך רוצים.
<בועז אדרה: הרבה מאתנו נמצאים בפריפריה ועד שמגיע עובד זר שמוכן לעבוד אצלנו, הוא בורח מתל אביב כי הוא בלתי חוקי.
<בועז אדרה: הם הולכים אלי למושב ולקיבוץ כדי למצוא לעצמם איזשהו מחסה ושאני אלחם עבורם.
<בועז אדרה: לא תמיד זה מתוך בחירה שלהם.
מיכל רוזין: לפני שנתיים המדינה הלבינה 8,000 עובדים ששושנה הגדירה כבלתי חוקיים.
אלי אלאלוף: מישהו ממשרדי הממשלה רוצה להתייחס?
<נתן סמוך: אני מניח שבשים לב למגבלות הזמן, לא נוכל למצות את הדיון היום אלא אם כן היושב ראש יגיד אחרת.
<נתן סמוך: אני כן רוצה להתייחס, ברשותך, בקצרה, לחלק מהדברים גם אם לא ניתן להתייחס לכולם.
<נתן סמוך: אני לא מעיר כמובן לסדרי הדיון אבל נראה היה לי שנכון היה לנהל את המעבר מישיבה לישיבה.
<נתן סמוך: בסופו של דבר לא פותחים את הכול ופורמים את הכול, אם להשתמש בדבריה של חברת הכנסת רוזין, אלא בסוף מתכנסים לפתרון פרקטי לבעיה מאוד מוגדרת ומסוימת שלא באה להקל ראש בבעיה הרחבה, לא באה לטעון שאין שאלות קונספטואליות כאלה ואחרות אבל באה לנסות למצוא פתרון לבעיה מאוד מסוימת שהוצפה בפני בית המשפט העליון.