GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יגאל גולדשטיין: זה היה בעצם ההוסטל לדיור חירום ראשון בארץ בגילאים 18 עד 25, זה היה פורץ דרך מבחינתנו, מבחינת המשרד.
<יגאל גולדשטיין: העיקרון של העמותה היה קצת יותר רחב מזה, זה לתת לאדם את הזכות לבית, שזה יותר מדיור.
<יגאל גולדשטיין: שיהיה לו את הבית משלו, שמגיע לכל אדם.
<יגאל גולדשטיין: זה היה במרכז ירושלים, ממש ליד רחוב יפו, מקום ל-16 דיירים.
<יגאל גולדשטיין: הנתונים הראו אחרי שנתיים, ואני רוצה להתייחס לנקודה של ה-85%.
<יגאל גולדשטיין: אם אנחנו מחליטים שאנחנו רוצים שלא יהיו דרי רחוב, אז אני מסכים עם הנקודה של ה-85%, שזו תהיה ההצלחה.
<יגאל גולדשטיין: כי גם אצלנו זה היה.
<יגאל גולדשטיין: זאת אומרת היו תמיד את ה-15% שהעדיפו להיות ברחוב.
<יגאל גולדשטיין: גם כשאתה נותן להם את הבית, בית אמיתי, הם מעדיפים להיות ברחוב כי כרגע הם נמצאים במוד של הרחוב.
<יגאל גולדשטיין: וה-85% זה נכון למניעה, באמת, שלא נראה, שלא נלך ברחוב ונרגיש שיש.
<יגאל גולדשטיין: כך אנחנו התחלנו.
<יגאל גולדשטיין: היינו רואים את החברה ברחוב, מסבירים להם.
<יגאל גולדשטיין: המקום היה פתוח בשעות היום, היינו באים בבוקר, רואים אותם ישנים בכניסה לבית החם שלנו.
<יגאל גולדשטיין: אז אמרנו טוב ובאמת המשרד נרתם בזמנו והתחלנו את הנקודה.
<יגאל גולדשטיין: מה שכן אבל ראינו בתופעה וגם הדרישות היו מאד נמוכות ולא היו צריכים לחכות כמה ימים, הייתה דלת פתוחה.
<יגאל גולדשטיין: אל תישן ברחוב, בוא תיכנס.
<יגאל גולדשטיין: אז ה-85% היה נכון לעניין של המניעה, אבל לנושא של שינוי לאורך זמן או שינוי מהותי, הנתונים הראו על בסביבות 20-30%.
מירב בן ארי: שינוי?
<יגאל גולדשטיין: מה קרה איתם.
<יגאל גולדשטיין: קודם כל אצלנו זה לא היה לאורך שנים, זה היה תקופה של שלושה חודשים, משתנה.
<יגאל גולדשטיין: זאת אומרת הוא יכול להישאר עד שנה, אבל כל שלושה חודשים הייתה ועדה שבודקת למה אתה נשאר.
<יגאל גולדשטיין: גם מי שנשאר שנה, אם בתקופה הזאת הוא לא הסכים לעשות גמילה, אם הוא לא הסכים לעשות איזה שהוא שינו יותר מהותי, טיפול יותר מהותי בחיים שלו, הוא חזר לאותו מקום וראינו שהדלת מסתובבת והם יוצאים ונכנסים, כי בעצם הם בעצם לא-.
<יגאל גולדשטיין: ניסינו לתת להם את המרחב הכי נוח לעשות שינוי.
<יגאל גולדשטיין: השינוי, עוד הפעם, מה זה דרי רחוב?
<יגאל גולדשטיין: אם הוא רק לא ישן ברחוב והוא ישן בבית, אני מסכים עם הנתון הזה – 85% - וזה מצוין ואפשר להחליט שזה מה שרוצים.
<יגאל גולדשטיין: אם רוצים לעשות שינוי קצת יותר מהותי, אז התכנית הזאת בעיני לא מספיקה, כי אנחנו חייבים לדחוף אותם ולתת להם כלים לעשות שינוי.
מירב בן ארי: חסר לך שם.
<יגאל גולדשטיין: כלים לעשות שינוי יותר משמעותי.
<יגאל גולדשטיין: יש כאלה שזה לא חלק של גמילה, אבל וודאי מי שבסמים חייב את הנושא של הגמילה.
<יגאל גולדשטיין: מי שלא בסמים חייב את הנושא של טיפול.
מירב בן ארי: תראה, בגלל שהדיון הזה גם עוסק בדירות מעבר וגם הייתי אצלכם בהוסטל, שהוא בעצם דירה.
מירב בן ארי: קשה לי לקרוא לזה הוסטל, כי הייתי בדירה מקסימה.
<יגאל גולדשטיין: לא, היית בבית.
מירב בן ארי: כן, אני אומרת שקשה לי לקרוא לזה הוסטל, כי זה פשוט בית.
מירב בן ארי: אתה יודע, כשאתה חושב על הוסטל זה נראה לך משהו אחר.
מירב בן ארי: אז נגיד בבית, אצלכם, אתה רואה את השינוי בגלל שהם כל הזמן מוקפים?
<יגאל גולדשטיין: נכון, אבל זו אוכלוסייה אחרת, כי מי שהוא דייר רחוב הוא לא יכול להיכנס לתוך בית כזה, כי מי שהוא דייר רחוב, מי שנמצא ב - - -
מירב בן ארי: מי שמסתובב אצלך בחוץ שם במרכז אז - - -
<יגאל גולדשטיין: לא, מי שנמצא בעיר אז הוא דייר רחוב, אבל הוא לא יגיע להוסטל, כי בהוסטל זה דורש שינוי.
<יגאל גולדשטיין: זה דורש איזה שהוא רצון מינימאלי לעשות שינוי תהליכי.
<יגאל גולדשטיין: ואז הם באים לשנה, שנה וחצי, אז הם עושים שינוי משמעותי ואת יכולה לראות את השינוי.
<יגאל גולדשטיין: זו בדיוק הנקודה.
מירב בן ארי: ובעצם מהדירה הזאת, מההוסטל, הם יוצאים לדירה שלהם.
<יגאל גולדשטיין: כן.
מירב בן ארי: אוקיי, טלי, בבקשה.
מירב בן ארי: אני רוצה שאת - - -
<טלי מאור: טוב, אז קודם כל אני מאד - - -
מירב בן ארי: תציגי את התפקיד שלך לפרוטוקול.
<טלי מאור: טלי מאור, מנהלת הדיורית, עמותת אותות.
<טלי מאור: אני מאד שמחה על הבשורה המשמחת של סיוע בשכר דירה, פורום ארגוני צעירות עבד על זה קשה וזה מאד משמח.
<טלי מאור: אני באתי לפה עם צוות וחשוב לי, וגם עם נוי שהייתה דיירת בדיורית וסיימה תהליך של שנה.
<טלי מאור: מאד חשוב לי שתשמעו אותה וגם יש לה יום הולדת היום.
<טלי מאור: מזל טוב מחברי כנסת, זו הבטחה של יום הולדת.
<טלי מאור: כמה מילות התייחסות.
מירב בן ארי: היא חוגגת בכנסת.
<טלי מאור: חוגגת בכנסת.
<טלי מאור: אני חושבת שזה מקסים.
<טלי מאור: כמה מילות התייחסות לשמוליק שמלווה אותי ברמה האישית.
<טלי מאור: אני מודה לך שמוליק על הליווי הצמוד.
<טלי מאור: הדיורית קמה לפני כ-14 חודשים.
<טלי מאור: ב-14 החודשים האלה פנו אלינו בסביבות 100 צעירות לקבלת דיור, שזה מספר לא מבוטל, בייחוד שזה עוד לא עשה איזה שהוא תהליך של שיווק.
<טלי מאור: זאת אומרת רק פתחנו והמספרים עצובים.
<טלי מאור: גרו אצלנו עד היום 24 צעירות, 10 מהן סיימו תהליך של שנה.
<טלי מאור: הדיורית אינה דיור תחילה, אני חייבת להגיד - - -
<טלי מאור: אבל יש לה אלמנטים שהם כן נמצאים שם, שזה באמת קודם כל הזכות לדיור, שזה זכות בסיסית מבחינתנו.
<טלי מאור: אין תנאי קבלה, ואומר יש צעירות שעוסקות אצלנו בזנות, משתמשות בסמים.
<טלי מאור: אין לנו חובת טיפול, הן לא מחויבות לטיפול, הן יכולות להיות משתמשות ועדיין להתגורר אצלנו, והתהליך קורה לאט לאט.
<טלי מאור: וחייבים להחליף דיסקט.
<טלי מאור: אני כל פעם שומעת פה אמירות - - -
מירב בן ארי: יש פה קסטה, דיסקט.
מירב בן ארי: לאט לאט אנחנו מתקדמים לשנת 2016.
<טלי מאור: זו תכנית שיש בה סוג של הפחתת נזקים, כי אנחנו כן מכניסים צעירות חסרות בית וחסרות עורף משפחתי לדיור.
<טלי מאור: אנחנו כן מתמודדים עם דברים שאנחנו לא חשבנו שנתמודד, אם זה מקלחת, וכל מי שעוסק עם דרי רחוב כן מכיר את המיומנויות וחיים בסיסיים, בישול, שריפה.
<טלי מאור: קנינו מטף כיבוי אש, כי מישהי ניסתה לבשל.
<טלי מאור: זאת אומרת הדברים ידועים לנו.
<טלי מאור: אני מאד שמחה לספר שהשבוע נפתחה דיורית ירושלים לחרדיות ודתיות בירושלים.
<טלי מאור: אנחנו מרחיבים את זה, יש לנו 16 מיטות.
מירב בן ארי: הדיורית של החרדיות היא גם של עמותת אותות, נכון?
<טלי מאור: נכון.
מירב בן ארי: ואל תשכחו שאתם לא עובדים הרבה זמן.
<טלי מאור: אז אנחנו לא הרבה זמן.
<אסף שמול: אנחנו רק שלושה חודשים.
מירב בן ארי: אוקיי, אז הדיורית הזאת של החרדיות בירושלים, כמה?
<טלי מאור: גם 16 מיטות ובימים אלה אנחנו מצטיידים שם וזה מאד משמח אותנו.
<אסף שמול: במעונות לסטודנטים.
<אסף שמול: אחד העקרונות זה ש - - -
מירב בן ארי: כן, גם בתל אביב זה במעונות סטודנטים.
<אסף שמול: סטודנטים בתל אביב ובירושלים במעונות הסטודנטים בירושלים, בהר הצופים.
<טלי מאור: אני כן רוצה לתת הזדמנות, יושבת איתי כאן עדי נגידה, שהיא צוות אצלנו.
<טלי מאור: הדיור אצלנו הוא דיור שיש ליווי ותמיכה והמודל הוא מודל רזה.
<טלי מאור: הלוואי והיו לנו האמצעים של דיור תחילה ובפסיכיאטרים ואיזה שהוא משהו שהוא הרבה יותר רחב.
<טלי מאור: יש התאמות כל הזמן.
<טלי מאור: אנחנו כל הזמן חיים בסימני שאלה.
<טלי מאור: זה חלק מההתחלה של כל דבר ואנחנו מתקדמים תוך כדי תהליך, אבל מה שקורה ואי אפשר להתעלם מזה – האם אני אסתכל על אלה שסיימו וזו התחלה וזה פיילוט ואנחנו בתקופת פיילוט וכבר יש לנו אישורים.
<טלי מאור: אז זה ארבעה מתוך אלה שסיימנו נכנסו לדירות שכורות.
<טלי מאור: אחת נכנסה לאיזה פתרון דיור מוזל, יש עוד ארבעה שעברו לסוג של דירות, הוסטלים, שהם היו צריכים יותר מעטפת בריאות נפש ויש אחת שחזרה הביתה.
<טלי מאור: זאת אומרת אף אחד לא ברחוב, שזה מדהים.
<טלי מאור: נכון, זה רק 24 צעירות בינתיים, נכון, זה 10 שסיימו.
<טלי מאור: אף אחד לא חזרה לרחוב ואין אפשרות לערער על הנתון המדהים הזה.
<טלי מאור: זאת אומרת מבחינתי כל מי שבדיור אצלנו עובדת - - -
מירב בן ארי: גם ראיתי אותן, הן נראות טוב.
<טלי מאור: אני רוצה לפנות את המקום לנוי, שיש לה יום הולדת ושהיא תספר.
מירב בן ארי: כן, נוי, בבקשה, בת כמה את היום?
<נוי שהינו: היום אני בת 22.
<נוי שהינו: אני ככה בגיל, ואני אספר את זה ממש בקצרה, בגיל 14 יצאתי מהבית, הגעתי לאשפוז בגהה, במחלקה הפסיכיאטרית.
<נוי שהינו: הייתי שם משהו כמו שנה בערך, שנה פלוס.
<נוי שהינו: משם הגעתי להוסטל שנקרא בית גאיה באשקלון.
<נוי שהינו: סיימתי את ההוסטל והתחלתי שירות לאומי במשך שנה.
<נוי שהינו: זה לקח לי קצת יותר, כי באמצע הייתה הפסקה.
<נוי שהינו: את השירות לאומי עשיתי בפנימית עלומים בכפר סבא.
<נוי שהינו: התחלתי חודשיים, כך שהיה לי איפה לגור.
<נוי שהינו: גרתי בתוך הפנימייה, בעלומים, במשך השירות לאומי ונוצר מצב רציתי להפסיק את השירות.
<נוי שהינו: לא היה לי לאן ללכת.
<נוי שהינו: הייתי ישנה אצל חברים, כל מיני כאלה, עד שבאמת מצאתי באמצעות תכנית המנטורינג, אם מישהו מכיר - - -
מירב בן ארי: כן, אני מכירה, מאוניברסיטת תל אביב.
<נוי שהינו: אז באמצעות תכנית המנטורינג, שליוותה אותי גם דרך השירות הלאומי, מצאתי מקום אחר לעשות בו את השירות הלאומי וככה עדיין לא היה איפה לגור ותוך כדי קניתי אופנוע, קניתי טוסטוס בכסף שחסכתי.
<נוי שהינו: עבדתי כברמנית כמה חודשים, קניתי אותו במזומן – 13,000 שקלים.
<נוי שהינו: עבדתי ממש קשה.
<נוי שהינו: ובסוף יצא מצב שעדיין לא היה לי איפה לגור וכל הדברים שלי היו על האופנוע במשך כמה חודשים.
<נוי שהינו: אתמול טלי הזכירה לי את זה וזה צבט לי להיזכר בזה.
<נוי שהינו: במשך כמה חודשים פשוט גרתי שם.
מירב בן ארי: גרת על האופנוע?
<נוי שהינו: כאילו, היו לילות שהייתי ממש ישנה עליו ולפעמים גם אצל חברים כזה.
<נוי שהינו: זה לא הכי נעים להתנחל בבית של מישהו וכבר יוצא מצב שכאילו הוא כבר רוצה שתלך וזה, אז לא הייתה לי ברירה.
<נוי שהינו: ואז שוב, פניתי לתכנית המנטורינג שכבר הכל כזה התפוצץ ולא יכולתי יותר, ומצאו לי דירה של בנות דתיות שעושות שירות לאומי, משהו שלא קשור לשום דבר כאילו.
<נוי שהינו: אז ככה הגעתי לשם.
<נוי שהינו: גרתי בדירה הזאת במשך כמה חודשים, בדירה של בנות דתיות שעושות שירות לאומי שאני לא קשורה אליהן.
<נוי שהינו: גרתי שם.
מירב בן ארי: מי מצא לך את זה?
שולי מועלם-רפאלי: מי מצא לך?
שולי מועלם-רפאלי: אמרת מצא לך את זה.
שולי מועלם-רפאלי: סליחה, שלום, חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.
מירב בן ארי: שלום, חברת הכנסת שולי מועלם.
שולי מועלם-רפאלי: סליחה שאני מתפרצת, אבל.
מירב בן ארי: אני בדרך כלל מציגה, אבל היא פשוט הייתה באמצע הדברים.
שולי מועלם-רפאלי: לא, לא צריך.
<נוי שהינו: אז דרך תכנית המנטורינג.
<נוי שהינו: הן עובדות בשיתוף פעולה עם עמותת בת עמי של שירות לאומי ויש לבת עמי דירות.
<נוי שהינו: אז בעצם יצא שגרתי בדירה של בת עמי.
<נוי שהינו: הייתי אמורה לצאת משם בסוף חודש דצמבר, לפני שנה או שנתיים, אני לא זוכרת.
<נוי שהינו: ואז לא היה לי שוב לאן ללכת.
<נוי שהינו: התחלתי לחפש דירה?
<נוי שהינו: כבר נכנסתי לחובות גם מהאופנוע, שככה קניתי אותו במזומן והייתי צריכה להתקיים ולקחתי הלוואות מהבנק וכאלה.
<נוי שהינו: והייתי צריכה לאכול, הייתי צריכה כאילו להתקלח וכאלה.
<נוי שהינו: ואז הייתי צריכה לצאת משם.
<נוי שהינו: את טלי הכרתי דרך המנטורינג, שעשיתי בגיל 17.
<נוי שהינו: הכרתי את טלי כבר כמה שנים.
<נוי שהינו: לא ממש הכרתי אותה, אבל ידעתי שהיא נמצאת שם.
<נוי שהינו: אני שמעתי שהולך לקום הפרויקט של הדיורית ורציתי להיות מלווה שם, כדי שיהיה לי גם איפה לגור.
<נוי שהינו: זאת אומרת המלוות בתכנית מקבלות דירה ואני לא חשבתי להיות שם דיירת.
<נוי שהינו: הגעתי אליה לריאיון עבודה כדי לקבל את הדירה ואז לעבוד בתכנית ויצא שאני באמת לא מתאימה מבחינת הגיל, כי אני רק בת 22.
<נוי שהינו: הייתי בת 21.
<נוי שהינו: טלי פשוט התקשרה אלי ואמרה לי טוב, את הדיירת הראשונה בפרוייקט ואמרתי לה מה?
<נוי שהינו: וכאילו תוך כדי אני מחפשת דירות ואין לי כסף לשכור דירה ואני לא יודעת מה אני אעשה, ופתאום כאילו טלי אומרת טוב, את הדיירת הראשונה ואני אומרת לה לא, מה פתאום וזה, אני רוצה כבר לצאת מהמעגל הזה של נערה במצוקה ואני רוצה כבר לשכור דירה ואין לי כסף ואין לי איפה להיות, ואני אשן על האופנוע, לא משנה.
<נוי שהינו: אני אסתדר.
<נוי שהינו: וזהו, ואז באמת ב-13 בינואר נפתחה הדיורית והייתי הדיירת הראשונה.
<נוי שהינו: במהלך כל השנה האחרונה אני ככה קיבלתי כל כך הרבה דברים דרך הדיורית.
<נוי שהינו: קודם כל כמובן מקום לישון.
<נוי שהינו: הכל היה מאובזר שם, הייתי צריכה רק לקנות אוכל.
<נוי שהינו: טלי נמצאת שם, המלוות נמצאות שם, כל דבר שהייתי צריכה, לא יודעת, אם זה-.
<נוי שהינו: הם ישבו לי על הראש להגיש תביעה לביטוח הלאומי, משהו שלא רציתי לעשות לפני זה.
<נוי שהינו: לפני חודש קיבלתי קצבת נכות.
<נוי שהינו: ממה לא רציתי לקבל קצבת נכות, כי רציתי לצאת מהמעגל הזה של המצוקה.
<נוי שהינו: בסוף הם דחפו אותי להגיש את הקצבה ואני חושבת שמגיע לי אותה וקיבלתי אותה בסוף.
<טלי מאור: יש לנוי גם לקות שמיעה.
<נוי שהינו: יש לי מכשירי שמיעה.
<טלי מאור: זה לא סתם קצבה.
<נוי שהינו: כן.
<נוי שהינו: זה משהו שכן מקשה עלי בחיי היום יום, אבל אני לא רואה את זה כל כך כחלק.
<נוי שהינו: אבל כן.
<נוי שהינו: כי יש דברים שיותר קשים לי, חוץ מזה.
<נוי שהינו: טלי השיגה לי מלגת לימודים במכללת משלב.
<נוי שהינו: עשיתי קורס חשבי שכר.
<נוי שהינו: היא השיגה לי מלגה של מנוי בחדר כושר, שזה אחד הדברים החשובים בשבילי, משהו שלא הייתי יכולה לאפשר לעצמי.
<נוי שהינו: מה עוד?
<נוי שהינו: היא קישרה אותי למקום עבודה בקניון רמת אביב, שעבדתי שם כמה חודשים.
<נוי שהינו: היה לי ממש קשה ככה למצוא עבודה שאני אוכל להישאר בא, וכאילו אם טלי קישרה אותי לשם, אז הייתי חייבת להישאר שם, כאות תודה.
<נוי שהינו: היא חיברה אותי לעמותה שנקראת רוח נשית, אם מישהי שמעה על זה, של נשים נפגעות אלימות, ועד היום אני עם המנטורית שלי, דרך העמותה משם ויש לה מקום ממש חשוב אצלי.
<נוי שהינו: אני חושבת שאם הייתי נשארת לגור על האופנוע והייתי מנסה בכוח, לא יודעת מה, להשיג כסף כדי להשכיר דירה, אני לא יודעת לאיזה מצבים הייתי מגיעה.
<נוי שהינו: כל הקטע הזה של הסחר בסמים.
<נוי שהינו: כאילו הייתי בקלות יכולה להגיע לשם.
מירב בן ארי: איפה את היום?
<נוי שהינו: אז אתמול אני פעם ראשונה ישנתי בדירה שאני משכירה.
<נוי שהינו: בזכות הקצבה של הביטוח הלאומי הבנתי שאני יכולה להיות רגועה ולמצוא דירה להשכיר ולחתום על חוזה שאני יכולה להתחייב אליו.
<נוי שהינו: אז זהו, אז היום אני משכירה דירה.
<נוי שהינו: אני עובדת לפעמים ואני ממשיכה טיפול עם פסיכותרפיסטית אישית דרך הרווחה.
<נוי שהינו: אני לוקחת כדורים פסיכיאטרים, שזה גם משהו שטלי ככה - - -
<טלי מאור: לא דחפתי.
<נוי שהינו: בקיצור, אני חושבת שהדיורית זה משהו ש-.
<נוי שהינו: אני הרי חיפשתי תוך כדי על האופנוע וכאלה, אני חיפשתי דיור מוזל ולישון פה, לישון שם, איזה מקום כאילו להיות בו והדיורית בעיני זה דבר מדהים.
<נוי שהינו: אני הייתי בהלם ששמעתי את התנאים, שזה לא צריך בכלל תנאי קבלה.
<נוי שהינו: כששמעתי את הסכום, שזה 500 שקלים לחודש.
<נוי שהינו: זה עולה בהדרגה.
<נוי שהינו: בחודש הראשון זה 100, בחודש השני זה 200 שקלים וזה מדהים כאילו.
<נוי שהינו: קיבלתי באמת כל כך הרבה דברים, שפשוט זה לקח אותי לקצה השני מאיפה שהייתי יכולה להיות ואני ממש הייתי רוצה שיוקמו עוד דיוריות.
<נוי שהינו: הייתי רוצה אי פעם להיות חלק מהצוות.
<קריאה: מחפשים מלוות בירושלים.
<נוי שהינו: אז זה חלק ממש חשוב, כי זה משהו שאני חושבת שהתכנית הזאת, כאילו הפונקציה של התכנית הזאת, אני לא יודעת.
<נוי שהינו: ממה שאני יודעת ואני יודעת די הרבה, על כל ההוסטלים ועל כל הכך וכך, דירות מעבר, כל הקטע הזה ששם אני לא מחויבת לאיזה שהוא טיפול, בעיני זה היה מדהים.
<נוי שהינו: "נוי, בואי תשני כאן לילה ולאט לאט, מה שאת צריכה, אני בחדר ליד".
<נוי שהינו: זה משהו שמאד עזר לי, שלא היה עלי איזה לחץ.
<נוי שהינו: זהו.
<נוי שהינו: היום ככה אני תמיד בקשר עם טלי, בכל דבר שאני צריכה.