GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי אלאלוף: מה שעלה לי בראש בעקבות הכתבה, למרות שאתם יודעים שקצת התעניינתי בנושא האומנה בכלל ובאימוץ, ובאופן אישי אתם יודעים שאני אבא מאמץ בשמחה, אני שואל: האם יש הכנה של ילד לפני שהוא מועבר לאומנה?
אלי אלאלוף: לא לאימוץ.
אלי אלאלוף: לגבי אימוץ אני לא רוצה לפתוח כעת, ייערך דיון, קיבלתי אישור מהיועץ המשפטי לכנסת שאני יכול להשתתף למרות שאני נגוע אישית.
אלי אלאלוף: האם ילד שלוקחים ממשפחה ושמים אותו למחרת בבוקר במשפחה אומנת, האם יש לו הכנה?
אלי אלאלוף: האם יש לו אזהרות?
אלי אלאלוף: האם מטפלים בו, אומרים לו מה הסכנות שיש?
אלי אלאלוף: בזמנו ביקשתי שיבדקו את השכן של אחי בקריית גת כי ראיתי את ילדת האומנה סובלת.
אלי אלאלוף: אמרו לי: "תירגע, הכול בסדר".
אלי אלאלוף: אני אומר לכם: לא נרגעתי ואני לא זוכר שזה היה בסדר.
אלי אלאלוף: בינתיים אחי כבר לא שם, לצערי.
אלי אלאלוף: יש פה איזה מהלך כל-כך דרסטי והילדים כל-כך חלשים בתקופה הזאת, גם בגלל שלעבור מבית לבית זה נראה מטורף, בלתי אנושי.
אלי אלאלוף: ולבוא פתאום למקום, למשפחה, שתרצו או לא תרצו, אחד המרכיבים המרכזיים – אני נזהר במילים – הוא החלק הכלכלי שהילד מביא אתו.
אלי אלאלוף: ואחר-כך אנחנו שומעים, ואפילו אם זה מעט, ואני מקווה שזה המיעוט הקטן ביותר שנפגע, אבל למה לא יכולים לעשות פעולות הכנה אינטנסיביות יותר כדי להכין את הילד?
אלי אלאלוף: שיבין שמה שיכול לקרות לו זה א', ב', ג'?
אלי אלאלוף: אני לא פסיכולוג ולא פסיכולוג ילדים ולא מבין מה אני אומר מבחינת ההשפעה על הילד.
אלי אלאלוף: אתמול ראיתי את הסרט, ולמרות כל הרקע שלי הייתי בהלם.
אלי אלאלוף: זה לא אחד ולא שניים, ולא אכפת לי שאחר-כך ההורים האהבלים האלה הלכו לכלא ל-11 שנים.
אלי אלאלוף: זה לא עוזר לילד, זה אפילו בקושי מתקן את המצפן המוסרי שלנו.
אלי אלאלוף: אני חושב שכדאי שנחשוב קצת.
אלי אלאלוף: אנחנו עובדים על הצעת חוק כדי למנוע דברים אבל בואו נחשוב.
אלי אלאלוף: מה שמעניין זה הילד.
אלי אלאלוף: שהמערכת תבדוק את עצמה אם היא עושה הכול כדי למנוע מהילד את התופעות ואת ההשפלה המטורפת והפגיעה הנפשית בסוף.
אלי אלאלוף: אני לא אומר שלא עושים טוב, זה יהיה הדבר האחרון שאעז לחשוב אפילו, אבל צריך לעשות את הפיקוח הנדרש האינטנסיבי, הדברים הכי פשוטים, למשל לא לדבר ליד האמא כששואלים ילדה האם טוב לה או לא טוב לה, אז בוודאי היא תגיד מה שמצפים שהיא תגיד.
אלי אלאלוף: אני חושב שכדאי שתערכו את הבדיקה.
אלי אלאלוף: אחרי שנחוקק את החוק הייתי רוצה מאוד שנקיים דיון מהותי בכלל על האומנה ועל השפעת החוק שייכנס לתוקפו אחרי שנסיים לעבוד עליו.
אלי אלאלוף: הצעת החוק תעבור, אני לא מכיר מישהו שרוצה לבלום את הצעת החוק, אולי רק לתקן קצת שמאלה או ימינה וזה טבעי.
אלי אלאלוף: בואו נראה אם אנחנו מתמודדים נכון.
אלי אלאלוף: ההשלכה של הסרטון שראיתי אתמול מעלה את השאלה למשל האם בהמשך יש להם כתובת.
אלי אלאלוף: אלה שנפגעו אין להם מקום לא בבית המקורי ולא בבית המטפל, הם כבר קרחים משני הצדדים, מסכנים, והסבל שלהם יכול להיות רק יותר גרוע וההידרדרות שלהם, לא עלינו, אלוהים ישמור, כמה יכולה להיות קשה.
אלי אלאלוף: לכן אני מבקש, זה לא ביקורת כלפי מישהו פה, בואו נערוך את הבדיקה ונחשוב טוב.
אלי אלאלוף: תודה למוטי רנד שהעביר לנו את הסרטון הזה כי לא ראיתי אותו לפני כן.
<נעה בן שבת: הבדיקה הזאת אחרי העברת החוק תהיה בחקר מלווה, שזה יהיה משהו שייכתב בחוק, או שזו תהיה בדיקה שתיעשה במקביל לחקיקה?
<נעה בן שבת: האם אתה רוצה, אדוני, שהדברים האלה ייכתבו פה בחקיקה בתור דיווח אחת לכמה שנים או אחת לשנה?
אלי אלאלוף: נחשוב על זה.
אלי אלאלוף: לא נחליט כרגע.
אלי אלאלוף: נראה לי שזה חשוב.
אלי אלאלוף: כל הדברים חשובים.
אלי אלאלוף: בהחלט הוועדה צריכה לעשות מעקב אחת ל-6 חודשים, לפחות בשנים הראשונות, כדי להרגיש את ההתפתחות.
אלי אלאלוף: זה לא על חשבון שום עבודה מסורה ואינטנסיבית של המערכת.
אלי אלאלוף: מישהו רוצה להתייחס בקצרה?
אלי אלאלוף: אני רוצה, ברשותכם, לחזור להצעת החוק.
<לידיה רבינוביץ: אני מן האגף לסיוע משפטי, הממונה הארצית על ייצוג ילדים.
<לידיה רבינוביץ: רק הערה לעניין מנגנון המעקב.
<לידיה רבינוביץ: יש הוראה בהצעת החוק שמחייבת את נציב התלונות לדווח לוועדה בכל שנה על התלונות שהתקבלו.
<לידיה רבינוביץ: זה גם סוג של מנגנון מעקב.
<נעה בן שבת: הכיוון שדובר עליו זה אולי לחשוב אפילו על מחקר חיצוני, של גורם חיצוני שיוכל אולי לערוך מחקר מנותק, לא רק של תלונות.
אלי אלאלוף: גם שהמשרד יגיד לנו איך הוא בעצמו עושה מעקב.
אלי אלאלוף: אבל לא נפתח את הדיון.
<שלווה ליבוביץ: אני מפקחת ארצית משפחות אומנה.
<שלווה ליבוביץ: אם יש משהו שמדיר שינה מעינינו זה הסוגיה הזאת.
<שלווה ליבוביץ: בשנים האחרונות עשינו תהליך למידה וגם נכתבה תורה מקצועית וכלים מקצועיים.
<שלווה ליבוביץ: אני מוכנה להעביר גם לחברי הוועדה את החומר שנכתב.
<שלווה ליבוביץ: כל ילד נשאל בכל שנה 10 שאלות שאנחנו אחראים לשאול אותן.
<שלווה ליבוביץ: אנחנו לא מחכים שילד יבוא להגיד לנו, אלא שואלים אותו למשל איך הוא ישן, איך הוא מתרחץ, איך הוא מתלבש – 10 שאלות, שעלו מתוך המחקרים ומתוך הידע שהצטבר בשטח, שאמורים לאפשר לנער או לנערה לספר האם עושים להם משהו שלא נעים להם או פוגעים באינטימיות שלהם במשפחה האומנת.
<שלווה ליבוביץ: אם מישהו יבוא עם כלי נוסף, כל דבר נקבל.
אלי אלאלוף: אתם צריכים לנתח.
אלי אלאלוף: לכם יש את הכלים.
אלי אלאלוף: אתם צריכים לראות האם הכלי הזה מספק לכם תשובות אמיתיות וענייניות או אם הוא בכלל כלי.
אלי אלאלוף: אני חייב להגיד, זה לא מערכת של מדידה טכנית.
אלי אלאלוף: פה הרגש, הערכים, האנושיות, היהדות שלנו צריכה לגרום להתנהגות אחרת, למרות שאצל חלק מן האנשים שעשו מה שעשו האנושיות כבר נעלמה.
אלי אלאלוף: אני מציע שלא נקיים דיון כרגע, ברשותכם.
אלי אלאלוף: בגלל שסיפקת לנו את הסרטון תאמר מילה, אם אתה רוצה.
<מוטי רנד: אני מן הפורום למען ילדי רווחה.
<מוטי רנד: בוקר טוב לכולם.
<מוטי רנד: קודם כול אני רוצה להודות לכבוד היושב-ראש שהתייחס לסרטון ולממצאים שבו.
<מוטי רנד: מעבר לסיפורים המזעזעים יש גם הרבה נתונים בסרטון.
<מוטי רנד: הוא נוגע מאוד לסעיף 56 שאנחנו עומדים לדון בו ומתייחס לנושא של תלונות.
<מוטי רנד: כשנגיע אליו אצטט נתונים מן הסרט.
<יצחק קדמן: אני לא רוצה לעכב את הדיון בהצעת החוק.
<יצחק קדמן: בשעתו הצענו, ויכול להיות שיש מקום לעגן את זה גם בחוק, שכל ילד שיוצא למשפחה אומנת יקבל מה שאנחנו קראנו לו "תיק העצמה".
<יצחק קדמן: בתיק הזה יהיו פרטים למי הוא יכול לפנות, לאילו דברים הוא צריך לשים לב.
<יצחק קדמן: לא רק לשאול אותו, אני לא רוצה שאחרי שיקרה משהו נשאל אותו אלא דברים שידריכו את הילד למי הוא יכול לפנות, אילו כתובות עומדות לרשותו.
<יצחק קדמן: בשעתו כאשר הצענו את זה עוד היו טלפונים ציבוריים אז הצענו שאפילו יקבל כרטיס חיוג כדי שהוא יוכל לחייג.
<יצחק קדמן: זה דבר שאני מזכיר רק כי יכול להיות שצריך לעגן אותו כבר בחוק, אילו דברים צריכים להימסר לילד שמגיע למשפחה אומנת מן היום הראשון שהוא שם, ואולי אפילו יום לפני כן.
אלי אלאלוף: הייתי הולך על סדנה להכנת ילד למעבר למשפחה אומנת, לפי הגיל כמובן, לא תינוקות, אבל בהחלט.
אלי אלאלוף: אני חושב על סדנה, אני חושב שצריך להכין אותו על-ידי ביקור בבית לפני שהוא עובר לגור שם.
אלי אלאלוף: אבל אנשי המקצוע צריכים להשקיע בזה.
קארין אלהרר: אני חושבת שהדבר המשמעותי ביותר, ומהשיחה שקיימתי עם אותם בני נוער, הם כבר בוגרים, אין סדנה שיכולה להכין ילד להוצאה שלו מן המשפחה הביולוגית, ממה שהוא מכיר.
קארין אלהרר: גם אם הבית הוא הדבר הגרוע מכול, זה מה שהוא מכיר, הוא לא מכיר משהו אחר.
קארין אלהרר: אני לא בטוחה שיש סדנה שיכולה להכין אותם.
קארין אלהרר: הדבר המשמעותי שיכול ליצור שינוי בין מצבים טראומטיים וקשים ובין מצבים אחרים טובים ושמחים הוא עניין הפיקוח.
קארין אלהרר: פיקוח שוטף כל הזמן.
קארין אלהרר: אין ברירה אחרת.
אלי אלאלוף: אין פיקוח שוטף.
אלי אלאלוף: שואלים אותם 10 שאלות.
אלי אלאלוף: יש לפחות 20 שאלות שאני, שלא מבין, מבין שהן רלוונטיות.
קארין אלהרר: 10 שאלות זה לא פיקוח, שיהיה ברור.
אלי אלאלוף: פיקוח שבא פעמיים בשנה או 3 פעמים בשנה.
אלי אלאלוף: איפה הפיקוח?
אלי אלאלוף: אתם יודעים מה יכול לקרות בין פגישה לפגישה?
אלי אלאלוף: זה נושא כבד.
אלי אלאלוף: בואו נחזור להגן עליו בחוק.
אלי אלאלוף: הוא חשוב מאוד.
<נעה בן שבת: חלק מתיק ההעצמה נמצא פה, למשל בחובה של מנחה האומנה להיפגש עם הילד ולהסביר מייד עם ההשמה את הזכאות להתלונן בכל עת, אבל יכול להיות שיש מקום לעבות את זה.
<נעה בן שבת: עוד לא עברנו על סעיף 39.
קארין אלהרר: היינו בסעיף 43 אבל אני מציעה שנדלג עליו כי לא הגענו להסכמות.
<נעה בן שבת: נדמה לי שהתחלנו לדבר על סעיף 46 בנושא התשלומים להורים, וגם בהסדר התשלומים התחילו מגעים עם מרכז השלטון המקומי כדי לנסות לפתור את בעיית קביעת המועדים.
<נעה בן שבת: גם הנושא הזה, אדוני, עדיין לא "סגור", אם אפשר יהיה לחזור גם לנושא הזה.
אלי אלאלוף: אני בעד להתמודד.
אלי אלאלוף: אני לא בעד לקפוץ על סעיפים.
<נעה בן שבת: בסעיף 43 היינו קרובים למדי לסיכום אבל עדיין יש פה כמה מחלוקות.
אלי אלאלוף: נעזור לכם לקבל החלטות במחלוקות הללו.
<נעה בן שבת: אני יכולה להציג בפני אדוני את המחלוקות אבל אני חושבת שמבחינת העקרונות הדברים כבר היה מוסכמים.
<נעה בן שבת: אם אדוני רוצה, נפתח את הנושא.
<נעה בן שבת: סעיף 43 עוסק בשמיעת ההורים האומנים בדיונים ובהליכים.
<יצחק קדמן: אדוני היושב-ראש, אני מציע שלא נתעכב כרגע על סעיף 43.
<יצחק קדמן: יש עדיין מחלוקות רציניות מאוד סביב הנושא הזה.
<יצחק קדמן: זה נושא מהותי מאוד ואני לא רוצה שהוא יעצור את ההתקדמות שלנו.
<יצחק קדמן: בלי ספק יצטרכו לחזור אליו, אבל עדיף אם אפשר יהיה לגבש הסכמות.
קארין אלהרר: יש הסכמה למתווה.
אלי אלאלוף: יש שתי שיטות, או שנקפוץ עד שתמצאו בינכם את הנוסחה, או שנציג את הבעיה כרגע, נפתור חלק מן הנוסח ונחזיר אתכם להשלים פרטים.
אלי אלאלוף: אני בעד השיטה השנייה.
אלי אלאלוף: כל עוד זה ביניכם אז לא הבענו דעה.
אלי אלאלוף: אני בעד להביע דעה, החברים שלנו בוודאי ישמחו להביע דעה, ואז תצאו מפה עם כיוון לפחות.
<נעה בן שבת: המחלוקת בסעיף 43 כבר נפרשה כאן בדיון הקודם.
<נעה בן שבת: בנוסח שעבר קריאה ראשונה דובר על כך שאומן לילד רשאי להשתתף בכל דיון בעניינו של הילד בפני כל גורם שהוריו של הילד זכאים להשתתף בו, והוא זכאי להביע את דעתו בדיון ויינתן משקל ראוי לדעתו.
<נעה בן שבת: הנוסח שהוצע בדיון הקודם, הנוסח מצומצם יותר דיבר על שמיעה, והסברנו את הסיבות, את ההערות שקיבלנו מהסיוע המשפטי.
<נעה בן שבת: דובר על כך שלפעמים ההורה האומן רואה את עצמו כצד להליך ומגיש ערעורים ויוזם בעצמו הליכים.
<נעה בן שבת: הדבר הזה מביא לעיכוב בהחלטות על הילד, וזמן ילד הוא זמן קצר מאוד וחבל לבזבז זמן ילד.
<נעה בן שבת: פה היו המחלוקות.
<נעה בן שבת: אינטרס אחד הוא לשמוע את ההורים האומנים, לאפשר להם להתבטא כי הם גורם חשוב, הם לא רק אכסניה שהילד נמצא בה אלא הגורם שמטפל בילד והם חייבים לעשות את העבודה שלהם במסירות.
<נעה בן שבת: האינטרס האחר הוא לאפשר לגורמים המחליטים בנושא לנהל את התהליך ולעשות את זה בזמן ילד קצר ולהשאיר לאומן את המקום שלו.
<נעה בן שבת: הוא לא הורה של הילד, הוא לא אפוטרופוס של הילד, אלא אם כן קיבל מינוי לכך, ולכן הוא נמצא בין לבין.
<נעה בן שבת: הכיוון שנמצא הוא לדבר על שמיעה של הורי הילד, שיש שיקול דעת לגורם המוסמך איך לשמוע, באופן ששומר על כל מיני אינטרסים.
<נעה בן שבת: עלו פה שאלות אילו אינטרסים רלוונטיים ואילו לא, מה היא דרך המלך ומה היא לא, כשהכיוון היה שדרך המלך היא כן לשמוע אותם באופן אותנטי, כן לאפשר להם להביע את דעתם כי הם נמצאים שם.
<נעה בן שבת: היתה שאלה גם באילו עניינים הם יכולים להיות מעורבים, האם בשאלה האם הילד מפסיק להיות באומנה, האם בעניין של העברת הילד לאימוץ, האם רלוונטי לשמוע בעניין הזה את ההורים האומנים או לתת להם מעמד.
<נעה בן שבת: עלו שאלות נוספות שנגעו באפשרות, לגבי הליכים מסוימים, האם יינתן להורים האומנים מכוח עצמם אפשרות לנקוט בהליכים.
<נעה בן שבת: דוגמאות שהובאו היו למשל אם יצטרכו פנייה למוסד לביטוח לאומי או לכל מיני גורמים בשמו של הילד, האם האומנים יכולים לעשות את הדברים בפני עצמם לעניין מסוים בלי הסמכה מיוחדת מבית-המשפט, מבלי להיות אפוטרופוסים.
אלי אלאלוף: נשמע קודם את חברי הכנסת.
קארין אלהרר: אין לי רצון שיהיו הליכים מיותרים.
קארין אלהרר: בוודאי טובת הילד עומדת לנגד עיניי בכל סעיף וסעיף שנוסח בהצעת החוק הזאת.
קארין אלהרר: הדבר המשמעותי בעיני, וזה תיקון שאני ביקשתי להביא באמצעות הצעת החוק, הוא לתת מעמד כלשהו להורי האומנה.
קארין אלהרר: היום הורי האומנה הם שום דבר ולא כלום, הם בייביסיטר לילדי האומנה.
קארין אלהרר: כאשר הורי האומנה הם אלה שהלכה למעשה מגדלים את הילד ומכירים את מצבו של הילד טוב יותר מכל גורם אחר, כי הם חיים אתו בבית, אין שום אפשרות שלא לתת להם להשמיע את דעתם ולתת גם משקל לעמדה שלהם.
קארין אלהרר: אפשר לקבל את זה עד הסוף, אפשר לקבל חצי, אפשר לא לקבל בכלל, אבל חשוב שתהיה חובת שמיעה שלהם ושיינתן משקל ראוי לדברים שהם אומרים.
קארין אלהרר: זאת המחלוקת.
קארין אלהרר: אין לי רצון שהם יגישו הליכים עצמאיים, אבל כשאני אומרת שזה בפני כל גוף אז זה באסיפת ההורים, בביטוח הלאומי, בוועדת ההשמה ובכל דבר שקשור בחיי היום-יום של הילד.
קארין אלהרר: צריך לזכור דבר שאולי לא אומרים אותו, אבל הרבה ילדים מוּצאים מבתי הוריהם כי ההורים שלהם לא מסוגלים לתפקד כי הם בהתמכרויות.
קארין אלהרר: אין שום אפשרות לקבל הסכמת הורים לגבי כל דבר, ואם ההסכמה ניתנת אז היא הסכמה בעייתית, כולנו מבינים את זה.
קארין אלהרר: לכן אני חושבת שהורי האומנה צריכים לבוא לידי ביטוי הרבה יותר מאשר הם באים לידי ביטוי היום.
יעקב מרגי: בחלופה בין להשתתף בהליך ובין להשמיע, אני מעדיף את הלהשמיע כי בכל זאת הם עדיין רק הורי אומנה ולא מעבר לזה.
יעקב מרגי: כמובן יש להם מה לומר.
יעקב מרגי: ליזום הליכים משפטיים – עם כל הכבוד, שירותי הרווחה לא יצאו מן התמונה וההורים הביולוגיים קיימים.
יעקב מרגי: לכן, להשמיע – זה מאזן את התמונה.
מירב בן ארי: ההורים הביולוגיים ושירותי הרווחה, עם כל הכבוד, אני מסכימה עם חברת הכנסת אלהרר, מי שנמצא בפועל, והוא לא בייביסיטר אלא הוא ההורה בפועל, עם כל הכבוד להורים הביולוגיים וכמובן לשירותי הרווחה, מי שנמצא בפועל, מי שנמצא יום-יום עם הילדים האלה זה ההורים האומנים.
יעקב מרגי: זה עדיין אומנה ולא אימוץ.
<יצחק קדמן: מי מדבר בשמו של הילד?
מירב בן ארי: האמן לי, היו לי בעבודה הקודמת שלי מספר ילדי אומנה, הכרתי את הילדים וגם את הוריהם.
מירב בן ארי: שמעתי בקולך קצת הסתייגות: "אבל הם רק הורי אומנה".
יעקב מרגי: הם עדיין הורי אומנה ויכולים להיות- - -
מירב בן ארי: אני מורידה את המילה "עדיין", חבר הכנסת מרגי, ואומרת שהם הורי אומנה לכל דבר ועניין.
מירב בן ארי: בסופו של דבר אותן רשויות שעובדות ודואגות לילדים, כמו המרכז שאני ניהלתי שדאג גם לילדי אומנה – לכן מאוד מאוד חשוב להבין, הם האנשים בפועל בשטח.
מירב בן ארי: אני מסכימה מאוד עם חברת הכנסת אלהרר בנושא הרחבת הסמכויות ולא צמצומן ולא להגיד שהם "עדיין הורי אומנה", כי הם ההורים בפועל.
מירב בן ארי: זו תפיסת עולמי.
מירב בן ארי: שוב, אני אומרת את זה בעקבות מה שראיתי.
יעקב מרגי: אני רוצה להבהיר את דבריי.
יעקב מרגי: אסור לקחת מקרה אחד של משפחת אומנה ולהכליל על הכלל.
יעקב מרגי: אין ספק שאם הוחלט שילד יוצא לאומנה צריך לתת להורים האומנים את כל הכלים כדי שיוכלו לתת לו את הטיפול המיטבי ביותר, ואנחנו שם, טובת הילד במרכז העניין.
יעקב מרגי: לא תמיד השהות של ילד במשפחת אומנה היא ארוכת טווח.
יעקב מרגי: לכן צריך להיות הגורם המאזן.
יעקב מרגי: מה לעשות, בבני אדם עסקינן ולעתים יש גם היסחפות רגשית של משפחת האומנה.
יעקב מרגי: לא תמיד זה הולך בקו ישר עם טובת הילד והמהלכים לא תמיד יהיו אובייקטיביים.
קארין אלהרר: ממה החשש?
יעקב מרגי: אין לי שום חשש.
יעקב מרגי: אני רק רוצה להבהיר את מה שאמרתי.
קארין אלהרר: אתה בוודאי מדבר על הנקודה שבה מוציאים את ילדי האומנה למשפחות האומנה.
קארין אלהרר: בנקודה הזאת אני חושבת שמי שצריך לתת את הטון זה אנשי המקצוע ולא הורי האומנה.
קארין אלהרר: יחד עם זאת, זה הרגשה מאוד לא טובה: "אתם עשיתם את תפקידכם, אנחנו מודים לכם, כאן תמו שידורינו.
קארין אלהרר: " זה המסר.
קארין אלהרר: אני אומרת: תשמעו את הדברים שלהם.
אלי אלאלוף: לא זה הכיוון.
יעקב מרגי: בוודאי יש להורי האומנה מה לומר על תקופת השהות.
<יצחק קדמן: היום אין להם שום מעמד.
מירב בן ארי: היא לא מצב אידיאלי גם לטווח זמן קצר.
יעקב מרגי: ברגע שהכוונה להשתתף ולהשמיע, באמת לא לתת לו להוביל מהלכים, כפי שהוצג כאן, ולתקוע תהליכים, אני חי טוב עם ה"להשתתף".
יעקב מרגי: לא באתי למעט את כוחן של משפחות האומנה.
אלי אלאלוף: יש לי שאלה שהייתי רוצה שתתייחסו אליה.
אלי אלאלוף: יש רגעים שמותר לשמוע את הילד בלי הורה האומנה?
<קריאות: בוודאי, ברור.
<מאיר בולקה: אני לא נציג של אף אחד.
<מאיר בולקה: היינו לסירוגין משפחה אומנת לשני ילדים במשך 6 שנים.
<מאיר בולקה: אני רוצה להביא זוויות קצת שונות מן הנוסח של הצעת החוק וגם לתאר דברים שאנחנו חווינו בעצמנו ברמה השוטפת.
<מאיר בולקה: אדוני שאל לגבי הכנה.
<מאיר בולקה: ממה שאני התרשמתי, אין הכנה.
<מאיר בולקה: לא רק שאין הכנה, ביקשנו, לדוגמה, שתי בנות, כי יש לי 3 בנות בבית, וכאשר הגענו לראות את הילדים העובדת הסוציאלית אמרה: "אופס, לא ידענו שזה בן ובת".
יעקב מרגי: לא רצו לדעת.
<מאיר בולקה: יש הרבה דברים שלא רצו לדעת.
<מאיר בולקה: כשהיינו שם ראינו את המצב הקשה בו הילדים נמצאים ואז הסכמנו מייד.
<מאיר בולקה: גברת שלווה ליבוביץ מכירה את המשפחה, מכירה אותנו, היא יודעת בדיוק במה מדובר.
<מאיר בולקה: אספר עוד משהו שכנראה אף אחד כאן לא יודע.
מירב בן ארי: סליחה, אני רק רוצה לשאול אותך על ההכנה.
מירב בן ארי: לא היתה לכם הכנה כהורים איך להיות הורים אומנים?
מירב בן ארי: תחדד.
<מאיר בולקה: לא, לילדים לא היתה הכנה.
<מאיר בולקה: אני רוצה לספר.
<מאיר בולקה: נמצאנו מתאימים.
<מאיר בולקה: פעמיים פנו אלינו ואמרו שיש ילדים מתאימים לנו, פעם אחת הם היו ילדים קטנים-תינוקות אז זה לא התאים לנו מבחינת הגיל, ובפעם השנייה אמרו:
<מאיר בולקה: לא חשוב שלא עשיתם הכנה, קחו את הילדים.
<מאיר בולקה: לקחנו אותם.
<מאיר בולקה: אני רוצה לספר לכם, הילדים הגיעו ללונה פארק.
<מאיר בולקה: חברת הכנסת אלהרר אמרה "בייביסיטר".
<מאיר בולקה: הם הגיעו ללונה פארק.
<מאיר בולקה: הם פחדו שעוד שנייה סוגרים את הלונה פארק, אז לא הולכים לישון כי הם רוצים "לאכול" את כל העולם, כי יש דברים שהם לא ראו בחיים.
<מאיר בולקה: אבל בבוקר כשקמנו גילינו שכל המזווה שלנו חוסל והוחבא בתוך המזרונים ובתוך הכריות והיתה אבקת סוכר על הרצפה.
<מאיר בולקה: כששאלנו מה זה אבקת הסוכר אמרו: לכל אחד במשפחה יש את האבקה שלו.
<מאיר בולקה: הגענו למצבים שבאמת השערות סמרו ולא ידענו עליהם, לא ידענו איך להתמודד איתם.
<מאיר בולקה: רק אחרי חודש נפתח קורס אומנה.
<מאיר בולקה: האם ידוע לכם שמשפחה אומנת משלמת עבור קורס אומנה?
<מאיר בולקה: כדי להתנדב אני משלם כסף, שילמתי כסף כדי להשתתף בקורס שנמשך 2-3 ימים, אני כבר לא זוכר כמה.
<מאיר בולקה: אמרתי: אין ברירה, משלמים.
<מאיר בולקה: כך מקובל.
<מאיר בולקה: כל הדבר הזה של "ככה מקובל" מוכתב עליך הר כגיגית.
<מאיר בולקה: המון "כך זה מקובל".
<מאיר בולקה: אלה דברים שלא נתפסים.
אלי אלאלוף: לא היה לך ספרון מה זה להיות משפחה אומנת?
<מאיר בולקה: אני לא מכיר ספרון.
<מאיר בולקה: אין ספרון.
אלי אלאלוף: מתי זה היה?
<מאיר בולקה: לפני 8 שנים, היום הם בני 14.
אלי אלאלוף: מה הביא אותך היום לדיון?
<מאיר בולקה: קראתי חדשות באינטרנט ואז גיליתי שיש הצעת חוק אומנה.
<מאיר בולקה: מצאתי אותה ברשת והתחלתי לעיין בה.
<מאיר בולקה: ראיתי שיש פה פשוט עוול אחד גדול בהצעת חוק האומנה הזאת.
<מאיר בולקה: יש בה המון דברים שהלוואי והייתי יכול להפוך אותם.
<מאיר בולקה: אני בעד אומנה.
<מאיר בולקה: משפחות אומנה הן סיירת מטכ"ל של מדינת ישראל.
<מאיר בולקה: הן צריכות להרגיש את זה: ללא תור בבנקים, ללא תור בקופת-חולים, ללא תור בביטוח לאומי, אפילו חניה בחינם לתת להם, כל מה שאפשר לתת להם.
<מאיר בולקה: הם היום סיירת מטכ"ל של מדינת ישראל.
<מאיר בולקה: בתור משפחה אומנת הרגשתי כל הזמן: "סליחה אבל אני משפחה אומנת", כל הזמן הייתי צריך להתנצל.
<מאיר בולקה: יושב פה זכי חרוב שמכיר אותנו, בסבב השני של האומנה פעלנו דרכו.
<מאיר בולקה: בפעם הראשונה היינו ב"אור שלום", גילינו את "אור שלום" וזה לא בדיוק אור ולא בדיוק שלום, ואחר-כך גילינו את זכי חרוב, מנכ"ל ארגון "שחר".
<מאיר בולקה: דרך אגב, הן חברות כבר, הן כבר לא עמותות, זה ביזנס.
<מאיר בולקה: האם אתם יודעים שחברות האומנה מקבלות כסף לפי ראש?
<מאיר בולקה: למה לא לתת להם כארגון, למה לא לתת: הנהלה 10 עובדים נוספים, לתת להם תקציב של מיליון שקל לשנה?
<מאיר בולקה: למה הם צריכים להיות מתוגמלים לפי ראש?
<מאיר בולקה: למה חלק מן הכסף שמוקצה לילדים- - -
מירב בן ארי: זה כך בכל משרד הרווחה.
<מאיר בולקה: אני רוצה להתייחס להכנה, וחשוב לי מאוד להגיד.
<מאיר בולקה: בשלבי ההכנה כאשר נכנסים הילדים לבית – דרך אגב, אני בקשר עם 100 משפחות לפחות עד היום, אנחנו עדיין בקשר, נהיינו חברים טובים, שיתפנו בינינו את הצרות המשותפות שלנו.
<מאיר בולקה: אצלנו היו שני אחים, אח ואחות.
<מאיר בולקה: לסירוגין זה יצא 6 שנים אבל היו הפסקות באמצע.
<מאיר בולקה: הם הועברו לפנימייה, אחר-כך מהפנימייה אחד הגיע אלינו לתקופה מסוימת.
<מאיר בולקה: לצערי הרב גם הפעם השנייה הופסקה.
<מאיר בולקה: דרך אגב, רצינו להמשיך, מאוד רצינו להמשיך.
<מאיר בולקה: נוצרו פה מצבים ממש בלתי אפשריים – מנהלת בית-ספר שמכה ילד ואף אחד לא עושה עם זה כלום, והילד אצלנו בבית 3 חודשים וחצי, בלי חוק חינוך חובה, לאף אחד לא אכפת, לא לרשויות, לא למשטרה, לא כלום.
<מאיר בולקה: עברנו מסכת קשה מאוד.
<מאיר בולקה: הילד היה אחרי כן שנה וחצי במחלקה סגורה כי לא מצאו לו מסגרת אחרת.
<מאיר בולקה: הם "דפקו" את העתיד שלו, רשויות הרווחה של עיריית בת ים "דפקו" לו את העתיד.
<מאיר בולקה: אני רוצה לדבר על מה שקורה לילד שמגיע למשפחה, מה קורה במשפחה.
<מאיר בולקה: מגיע ילד, פחות או יותר אנחנו יודעים את הגיל שלו, אז קונים לו ציוד וספרי לימוד ובגדים חדשים, כי בדרך כלל הוא מגיע עם שקית עם איזה משהו בתוכה.
<מאיר בולקה: לפעמים גם צובעים לו את החדר ורוצים שיהיה לו נעים.
<מאיר בולקה: האם מישהו יודע מה מצבו הרפואי?
<מאיר בולקה: האם מישהו בנה לו פרופיל רפואי – רגישויות, מחלות מדבקות?
אלי אלאלוף: מתי קיבלת את הילדים?
<מאיר בולקה: לפני 8 שנים.
<מאיר בולקה: האם מישהו בנה לו פרופיל נפשי?
<מאיר בולקה: האם הוא מפחד מחושך?
<מאיר בולקה: האם הוא מפחד מאבא?
<מאיר בולקה: האם הוא מפחד מאמא?
<מאיר בולקה: האם יש לו אמא?
<מאיר בולקה: איפה האמא?
<מאיר בולקה: כלום.
<מאיר בולקה: אתה מקבל חבילה, ממש כמו שמירת חפצים.
<מאיר בולקה: זה בייבי סיטר פלוס לינה וארוחת בוקר והפתעות.
<מאיר בולקה: בהצעת החוק הזאת לא מופיע בניית פרופיל נפשי לילד, לא מופיע בניית פרופיל רפואי לילד.
<נעה בן שבת: מצוינת זכות האומן לקבל מידע על הילד וכל דבר שדרוש לטיפול בילד.
<מאיר בולקה: מה שאת אומרת נכון, אבל צריך להכין לו- - -
יעקב מרגי: עכשיו זה מתוקן.
<מאיר בולקה: צריך להתאים לו טיפול.
<מאיר בולקה: מה נותנת חברת האומנה?
<מאיר בולקה: רכיבה על סוסים ותרפיה בציור, והילד בכלל יש לו בעיה נפשית, אבא שלו אנס אותו.
<נעה בן שבת: בשביל זה יש את תוכנית הטיפול, גם הכללית, שקובע אותה הגורם המוסמך, וגם הפרטנית, שחובת מנחה האומנה לקבוע לילד.
<מאיר בולקה: זה צריך להיות מפורט בצורה ברורה.
<מאיר בולקה: צריך להיות ברור, כשמקבלים ילד רוצים לדעת מי הוא, לא ניסוי וטעייה.
<מאיר בולקה: אנחנו עברנו המון ניסוי וטעייה.
<מאיר בולקה: אומרים: טובת הילד – אני מסכים לחלוטין.
אלי אלאלוף: כמה זמן הם נשארו אצלכם?
<מאיר בולקה: לסירוגין 6 שנים.
<נעה בן שבת: תסתכל בסעיף 48 בנוסח שלפניך לגבי המידע שאמור לעבור למשפחה האומנת.
אלי אלאלוף: רויטל רמתי, בבקשה.
אלי אלאלוף: את משפחת אומנה?
<רויטל רמתי: אני מקווה שאצליח להבהיר את הדברים.
<רויטל רמתי: הדעה שלי שונה לגמרי.
<רויטל רמתי: אנחנו משפחת אומנה כבר 9 שנים לילד מדהים.
<רויטל רמתי: אני קצת מתכווצת פה בכיסא.
<רויטל רמתי: קשה לי מאוד במובנים רבים עם חלק מן הדברים שנאמרו פה.
<רויטל רמתי: אנסה לעשות הפרדה בין הרגש לשכל.
מירב בן ארי: מאיזו עיר את?
<רויטל רמתי: אנחנו גרים במעלה אדומים, במקור מירושלים.
<רויטל רמתי: אולי אתחיל דווקא מן הסוף להתחלה.
<רויטל רמתי: אנחנו עברנו חוויה מטלטלת מאוד בחצי השנה האחרונה.
<רויטל רמתי: יש לנו 3 ילדים.
<רויטל רמתי: הבת הבכורה שלנו חיילת בצבא, יש לנו בן 14 והבן הצעיר שלנו, שבעצם אנחנו משפחת אומנה שלו, הוא ילד שלנו לכל דבר ועניין.
<רויטל רמתי: הוא נמצא אתנו מגיל 40 ימים.
<רויטל רמתי: קיבלנו אותו עם סיפור לא פשוט על רקע מום לבבי.
<רויטל רמתי: עברנו אתו ניתוחי לב פתוחים, עברנו צנתורים, היו המון עניינים סביב בתי-חולים.
<רויטל רמתי: בחצי השנה האחרונה באופן לא צפוי הוא סבל מאי ספיקת כבד חמורה והיה זקוק להשתלת כבד, זה הגיע עד לכדי כך.
<רויטל רמתי: אני תרמתי לו אונת כבד בסופו של דבר, לפני 5 חודשים עברנו את שני הניתוחים.
<רויטל רמתי: הוא בסדר ואני בסדר.
<רויטל רמתי: קשה לי עם זה כי אני חושבת שבעצם ההתייחסות שלנו אף פעם לא היתה לילדים ביולוגים וילד אומנה בנפרד.
<רויטל רמתי: אנחנו מתייחסים אליו בדיוק אותו דבר ולכן לא הייתי רוצה שאף רשות תתייחס אליי אחרת ותיתן לי קדימות בתור בבנק.
<רויטל רמתי: איפה זה כן מפריע לי?
<רויטל רמתי: אפרופו כל ענייני התשלומים למשל, זה שאין קצבה למשל מביטוח לאומי זה בסדר, אבל איפה הזכויות האחרות?
<רויטל רמתי: איפה תו נכה?
<רויטל רמתי: אם הילד הזה היה מקבל קצבה מביטוח לאומי הוא היה מקבל 100 אחוז נכות.
<רויטל רמתי: אתם מבינים בכמה בתי-חולים אנחנו נמצאים?
<רויטל רמתי: אי אפשר בכלל לכמת את זה לשום דבר.
<רויטל רמתי: כזה דבר קטן ופעוט כמו תו נכה, שמאוד-מאוד יכול להקל את החיים שלו.
<רויטל רמתי: אבל אני לא מצפה להקלות במקום אחר בחיים השגרתיים והרגילים.
<רויטל רמתי: אני מגיעה לאספות הורים, לוועדות השמה ולכל המקומות האחרים שצוינו כאן.
אלי אלאלוף: בן כמה הוא היום?
<רויטל רמתי: עוד מעט בן 9.
<רויטל רמתי: חשוב לי מאוד גם להגיד משהו על הליווי מתחילת הדרך.
<רויטל רמתי: אנחנו עברנו קורס במ"ה (בחירה, מיון והכנה), לא קיבלנו את הילד בלי הכנה.
<רויטל רמתי: הקורס מכין אותך, אבל אמרה יפה חברת הכנסת אלהרר, אי אפשר להכין.
<רויטל רמתי: כפי שאי אפשר להכין את הילדים גם אי אפשר להכין את ההורים האומנים עד הסוף לסיטואציה הזאת כי קורים פה כל מיני דברים.
<רויטל רמתי: הפיקוח ישנו.
<רויטל רמתי: מנחת האומנה, העובדת הסוציאלית שמלווה אותנו מגיעה אלינו הביתה אחת לחודש, היא יושבת אתנו ויושבת גם אתו לבד, משחקת אתו, שואלת אותו שאלות.
<רויטל רמתי: צריך לזכור שלפעמים, אפרופו תיק ההעצמה, זה נכון וחשוב אבל לפעמים מדובר בילד שאין בכלל את היכולת להשתמש אתו בכלים.
<רויטל רמתי: זה תלוי גיל, זה תלוי יכולת קוגניטיבית, זה תלוי כל מיני פרמטרים אחרים שצריך לקחת בחשבון, אבל כן יש זמן שהוא מלווה עם מנחת האומנה.
<רויטל רמתי: היא שואלת, משחקת אתו, מוצאת את הדרך להגיע אליו, לראות ולבחון את הדברים.
<רויטל רמתי: אנחנו לא שילמנו על קורס הבמ"ה שום דבר.
<מאיר בולקה: אנחנו שילמנו כמעט 1,000 שקלים.
<רויטל רמתי: זה המקום לציין בהערכה רבה את הליווי הצמוד של מכון "סאמיט".
<רויטל רמתי: נשאלתי לא פעם: אז למה לא אימוץ?
<רויטל רמתי: הוא כבר נמצא אתנו כל-כך הרבה זמן, וזה כל-כך מרגיש שם.
<רויטל רמתי: אני חושבת שהליווי הזה, המטרייה הזאת – ואני עושה אבחנה, כי גם המטרייה הכלכלית, למשל בסיפור שאנחנו נקלענו אליו בחודשים האחרונים, כאשר הועדה התעכבה והקצבה השוטפת לא נכנסה במשך 4 חודשים כשאני שכבתי בבית-החולים ולא עבדתי 5 חודשים לאחר שנאלצתי לעבור את הניתוח.
<רויטל רמתי: לפעמים זה משמעותי מאוד, וכאן על אחת כמה וכמה.
<רויטל רמתי: הליווי הזה, לא רק הכלכלי, המטרייה הזאת חשובה מאוד.
קארין אלהרר: עד כמה הילד נמצא בקשר עם ההורים הביולוגיים שלו?
<רויטל רמתי: אין הורים ביולוגיים בתמונה במקרה שלנו.
<רויטל רמתי: הם קיימים, הם רק לא בתמונה.