GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<נתן סמוך: יכול להיות שנטפל בזה בהזדמנות אחרת אחרי שנלמד את הנושא לעומק ואני משאיר את זה בסוגריים.
<נתן סמוך: אני ממשיך מאותה נקודה.
<נתן סמוך: אז אמר בית המשפט שבסופו של דבר גם אם אתה מתייחס לתקופת עבודה פעילה, אי אפשר להתעלם מן העובדה שככל שהעובד נמצא בארץ תקופה ארוכה יותר, יש רמה גבוהה יותר של מחויבות כלפיו ורמת המחויבות הגבוהה הזאת צריכה לבוא לידי ביטוי גם במענה שניתן למצבים רפואיים כולל ובעיקר במצב שבו הוא מאבד את כושר עבודתו, למעשה כבר לא יכול לעבוד וצריך לראות מה קורה לו בנקודת הזמן הזאת.
<נתן סמוך: על הרקע הזה היה איזשהו סוג של שיג ושיח בין בית המשפט לבין המדינה.
<נתן סמוך: המדינה עמדה על דעתה שלמעשה המסגרת הקיימת היא נכונה לכל תקופת ותק ובית המשפט חשב אחרת ולא קיבל את עמדתנו.
<נתן סמוך: בסופו של דבר נדרשנו בפרק זמן של שנה מהמועד שבית המשפט אמר את דברו – שזה היה ב-22 ביולי – להיערך לשינוי.
אלי אלאלוף: טוב שאתה בולע את התאריך.
<נתן סמוך: לא.
<נתן סמוך: אני לא בולע את התאריך.
<נתן סמוך: אנחנו מודעים לזה שהיינו באיחור ויש לזה הסברים אבל אני לא רוצה להלאות את הוועדה.
<נתן סמוך: לא היינו בסדר, אבל היו לזה הסברים.
<נתן סמוך: נשאיר את הדברים האלה בצד ואני מתנצל.
<נתן סמוך: לגבי ההסדר ששקלנו, וביצענו שקילה גם עם משרדי ממשלה אחרים כי זאת לא החלטה של משרד הבריאות בלבד, ההתלבטות הייתה בין שני הקווים שבית המשפט ציין אותם כקווי פעולה אפשריים.
<נתן סמוך: האחד הוא החלת חוק ביטוח בריאות ממלכתי כפי שלמעשה העותרת, קו לעובד ביקשה, והשנייה, אמר בית המשפט או זה או הרחבת הביטוח הרפואי לפי צו עובדים זרים.
<נתן סמוך: הנושא של הביטוח הבריאות הממלכתי, מסיבות שאם הוועדה תרצה אני אפרט בהמשך, בעינינו לא עומד על הפרק ממגוון סיבות.
<נתן סמוך: אם הוועדה תרצה, אני אתייחס בהמשך.
<נתן סמוך: אנחנו בחרנו בנתיב של צו עובדים זרים והרחבת הביטוח הרפואי מתוך זה שרצינו לייצר איזון ראוי, מצד אחד בין זכויות העובדים והאינטרסים הלגיטימיים של העובדים, ומצד שני העובדה שבסופו של דבר צו עובדים זרים נועד לאפשר ביטוח רפואי לתקופת עבודה פעילה והוא לא נועד לפרוס רשת ביטחון לתקופה בלתי מוגבלת.
<נתן סמוך: אנחנו גם נתנו את דעתנו לזה שאנחנו לא מתכוונים לייצר כאן לאחר סיום תקופת העבודה האפקטיבית איזשהו סוג של תושבות סוציאלית בה אדם נמצא בישראל ואנחנו דואגים לכל מחסורו תקופה בלתי מוגבלת לצורך קבלת שירותים רפואיים.
<נתן סמוך: מצד שלישי, בהחלט גם המעסיק שאנחנו מודעים לכך שהוא מעסיק חלש, צריך גם לבחון בסופו של דבר מה הנזק שכרוך בהוספת הכיסוי הזה מבחינת הנטלים שחלים עליו.
<נתן סמוך: בחנו את הדברים האלה, שקלנו אפשרות למתן שירותים רפואיים, החזר שירותים רפואיים שהמטופל רוכש והגענו למסקנה שזאת שיטה בלתי מעשית.
<נתן סמוך: כאשר מדובר בשירותים שניתנים בישראל, זה אומר שלאחר סיום תקופת העבודה העובד נמצא כאן ומישהו כמובן צריך לדאוג לבית, לדמי קיום וכדומה, ולתת לו שירותים רפואיים כשיחסי העבודה נפסקו בישראל, נראה לנו בלתי מעשי.
<נתן סמוך: לתת לו החזר עבור שירותים רפואיים שהוא קונה בחוץ לארץ, אני מי אגע בזה, שזה מה שמקובל היום בביטוח הלאומי לגבי תאונות עבודה, חשבנו שזה מאוד מסורבל, מאוד בעייתי ומחייב את העובד לרכוש שירותים, לשלוח לארץ, להגיש תביעה, לקבל את הכסף בחזרה וחשבנו שגם זה מאוד בעייתי.
<נתן סמוך: בסופו של דבר הגענו לכלל מסקנה שהדבר הנכון הוא ללכת על מודל שהוא מוכר בתחום הביטוח, שזה מודל של מחלות קשות.
<נתן סמוך: מודל של מחלות קשות הוא מודל ביטוח שלפיו אתה לא משפה בן אדם על הוצאות בפועל, אתה נותן לו סכום כיסוי מסוים שבעצם הבן אדם קונה לפי הפרמיה שהוא מוכן לשים.
<נתן סמוך: כשבחנו את כל האיזונים – מהו סכום ראוי, מה הנטל שיחול על המעביד – הגענו למסקנה שסכום של שמונים אלף שקלים הוא סכום ראוי.
<נתן סמוך: אני רוצה להדגיש משהו בהקשר הזה.
<נתן סמוך: המצב שבו אדם מאבד את כושר עבודתו בגלל תאונת עבודה, כלומר, בגלל מצב שנוגע ונובע מעבודתו בישראל, לא מכוסה על ידי הצו.
<נתן סמוך: זה הביטוח הלאומי מכסה ולביטוח הלאומי יש את הדרך שלו לשפות בן אדם על הוצאות רפואיות שנובעות מתאונת עבודה, גם כשהוא חוזר לארצו.
<נעמי מורביה: אבל זה מכומת באחוזים.
אלי אלאלוף: לא כרגע.
אלי אלאלוף: קשה להתרכז, אבל בואו ננסה.
אילן גילאון: מי אחראי על השמונים אלף?
אלי אלאלוף: זה חלק מהביטוח הרפואי.
<נתן סמוך: משרד הבריאות מגיש צו שהוא עומד מאחוריו.
<נתן סמוך: ברשותכם, אני אשלים.
<נתן סמוך: אנחנו מדברים על אירועי חיים שלא נובעים מתאונת עבודה, הם לא נובעים מיחסי עבודה אלא פשוט במהלך החיים הרגיל, אירועי חיים שונים, גורמים לכך שאנשים בנקודות זמן מסוימות נקלעים למצב רפואי כזה או אחר והם צריכים מענה.
<נתן סמוך: בסיטואציה הזאת אנחנו לא נותנים מענה להבאת בן אדם ממצב של חולי למצב של מרפא.
<נתן סמוך: אנחנו גם חושבים שזאת לא אחריותה של מדינת ישראל לעשות את זה.
<נתן סמוך: אנחנו חושבים שלכל אדם יש מדינת מוצא שהיא בסופו של דבר אחראית.
<נתן סמוך: אנחנו הגענו לכלל מסקנה שהדבר הנכון הוא לתת פיצוי שאותו יוכל הבן אדם לקבל לא תלות בשאלה, גם כאשר ההוצאות שעשויות לנבוע מהמצב - - -
אלי אלאלוף: על ידי מי ניתן הפיצוי?
<נתן סמוך: פיצוי שניתן על ידי הביטוח הרפואי שמסדיר המעביד לעובדו.
אלי אלאלוף: על העובד יחד עם המעסיק לעשות ביטוח רפואי.
<נירית סעדון: זה תמיד על המעסיק.
אלי אלאלוף: רק על המעסיק בלבד בשלב זה?
<נירית סעדון: הכול נופל על המעסיק.
אילן גילאון: אנשים שמקבלים טיפול, זה לא מעסיק.
אילן גילאון: תפסיקו לדבר על המעסיק.
<יהורם הל: אבל הם מוגדרים בחוק כמעסיקים.
<שלום קוטשר: אנחנו לא מעסיקים אלא מטופלים.
אלי אלאלוף: אתם רוצים להיקרא מטופלים?
<שלום קוטשר: מטופלים.
<נירית סעדון: המממנים.
אלי אלאלוף: מי משלם למטפל?
<שלום קוטשר: משלמים דרך ביטוח לאומי.
אלי אלאלוף: לא כולם.
<נירית סעדון: קודם כל, בואו נעשה סדר.
<נירית סעדון: ילדים בכלל לא - - -
אלי אלאלוף: את עושה סדר?
<נירית סעדון: לא, אבל שיבינו על מה מדובר.
<נירית סעדון: צריך לדעת.
אלי אלאלוף: לדעת מה?
<נירית סעדון: את הפרטים.
<נירית סעדון: של הדברים.
<נירית סעדון: יש כאן חלוקה של דברים.
אלי אלאלוף: אני מבקש, את לא מנהלת את הישיבה בינתיים.
<נירית סעדון: אבל יש דברים שצריך לציין.
אלי אלאלוף: עוד הערה ואת תמצאי את עצמך OUT.
אלי אלאלוף: אני רוצה גם להבין.
אלי אלאלוף: זאת לא רק בלעדיות שלך.
אלי אלאלוף: היום המטופל או המעסיק, תקראו לזה איך שאתם רוצים – יש כאלה שהם מטופלים על ידי מישהו שהביטוח הלאומי מעמיד לרשותם ויש כאלה שמעסיקים ישירות חלק מהעובדים הזרים.
<יפעת סולל: אף אחד לא מעסיק על ידי ביטוח לאומי באופן מלא.
<יפעת סולל: לא, אין כזה.
אלי אלאלוף: כרגע אנחנו רוצים לדעת מי עושה את הביטוח.
אלי אלאלוף: תשובה קצרה.
<נתן סמוך: מי שעושה את הביטוח זה המעסיק שהוא הקשיש או הנכה.
<נתן סמוך: הוא משלם את הפרמיה אבל הוא יכול לנכות חלק מסכומה, ולזה אדוני התייחס בתחילת דבריו, לפי התקנות שקובע משרד הכלכלה.
אלי אלאלוף: חברים, זה מובן?
דניאל עטר: ברמה השכלית זה מובן, אבל ברמה ההגיונית, לא.
אלי אלאלוף: זה כך.
אלי אלאלוף: בואו נתמודד עם העובדות.
אילן גילאון: למה תמיד המקור זה מי שמעסיק.
אלי אלאלוף: ביררנו את הנושא של מי עושה את הביטוח.
אלי אלאלוף: עכשיו יש לנו תשובות ברורות.
<נירית סעדון: אני יכולה להעיר משהו כי זה לא מדויק?
אלי אלאלוף: עוד לא.
<אבנר עורקבי: אדוני, זה לא מי עושה את הביטוח אלא מי משלם את הביטוח.
אלי אלאלוף: אבנר היקר, עוד לא קיבלת את הזכות לשאול.
אלי אלאלוף: כאשר העובד הזר יוצא מהיכולת שלו לשרת את האיש בשבילו הוא הגיע, מגיע לו פיצוי עת הוא עוזב את העבודה מסיבות רפואיות בעיקר ולא עקב עבודות עבודה ולא עקב שום דבר אחר.
אלי אלאלוף: אז "מגיעים" לו שמונים אלף שקלים.
אילן גילאון: למה זה לא בתוך ביטוח בריאות ממלכתי לעובדים זרים?
אילן גילאון: המדינה לא מבינה שהיא צריכה לשלם?
אלי אלאלוף: תן לסיים את השאלה.
אילן גילאון: כל פעם פותרים את הפתרון, על גבו של מי?
אלי אלאלוף: לפני שאתה הולך לפתרון אחר, אתה צריך לדעת מה המצב.
אלי אלאלוף: אני מסכים אתך אבל כרגע זה לא המצב.
אלי אלאלוף: המצב הוא ששמונים אלף השקלים שמגיעים לעובד הזר ניתנים על ידי חברת הביטוח שביטחה אותו כל התקופה הקודמת ולא על ידי שום ביטוח רפואי ממלכתי ולא על ידי הביטוח הלאומי כתאונת עבודה ולא, ולא, ולא.
<נירית סעדון: זה לא המצב.
<נירית סעדון: זה מה שמציעים.
אלי אלאלוף: יש כאן נקודות הבהרה שרציתי שיהיו ברורות.
אלי אלאלוף: מישהו רוצה להתייחס?
<אבנר עורקבי: אדוני, השלמה.
<אבנר עורקבי: אני אמרתי שאחת הרגליים שהדבר יושב עליו היא הבחינה של מה תהיה העלות על משלם הפרמיה.
<אבנר עורקבי: אנחנו בדקנו את הנושא הזה מול המפקח על הביטוח במשרד האוצר שנציגו נמצא כאן ויוכל לומר את דברו.
<אבנר עורקבי: התברר לנו שהעלות הנוספת שתהיה כרוכה בזה שווה לחמישה אחוזים מערך הפרמיה, שזה אומר עלות חודשית נוספת שלא תעלה על, לפי הערכות משרד האוצר, 18.8 שקלים, כאשר אם בסופו של דבר יעודכן חלק העובד, החלק שיחול על המעביד יהיה בהתאמה קטן יותר.
אלי אלאלוף: חבר הכנסת דני עטר ואחר כך נתחיל בסבב של כל הדוברים.
דניאל עטר: קודם כל, אני רוצה אדוני היושב ראש לפרוטוקול לרשום הערה.
דניאל עטר: כל הדיון הזה הוא דיון שהוא בתוקף סמכותה של ועדת המשנה לעובדים זרים שאני עומד בראשה ואני מוחה על כך שבדרך לא דרך זה הגיע לכאן.
דניאל עטר: זה היה צריך לעבור דיון בוועדת המשנה לעובדים זרים.
אלי אלאלוף: אתה לא יכול לאשר תקנות בוועדה שלך.
דניאל עטר: אני קראתי את הנוסח המשפטי של הגדרת הסמכויות של ועדת המשנה, אבל אני לא רוצה לקחת את הדיון לשם.
דניאל עטר: רשמתי את ההערה בפרוטוקול.
אלי אלאלוף: רשמת את ההערה אבל תרשה לי להגיד את ההערה שלי.
אלי אלאלוף: לי באופן אישי אין שום רצון לקחת ממישהו אחר את העבודה שלו.
אלי אלאלוף: אם היית רוצה, בבקשה, הייתי מעביר אם היית אומר את זה מראש אבל לפי חוק זה בא לוועדה הזאת שהיא הסטטוטורית בלבד ולא לוועדת המשנה שלך.
דניאל עטר: לגופו של עניין.
דניאל עטר: מתנהל כאן דיון שהפטנט פה כבר מוכר.
דניאל עטר: יש נקודה, מציפים אותה וכל הדיון הוא סביבה.
דניאל עטר: אפילו ההגדרה של המעסיק, השורש שלה הוא עסק.
דניאל עטר: זאת אומרת, איך אנחנו בכלל יכולים לתפוס כמדינה את האנשים שהכי זקוקים למדינה ברגעים האלה, שהכי זקוקים למטפל הזה, איבדנו פרופורציות לחלוטין.
דניאל עטר: פעם אחת אנחנו רואים בזה עסק ולכן מחובתו של המעסיק לשלם את כל אותן זכויות, אבל מצד שני יש כאן איבוד פרופורציות נוסף, ואילו המטרה היא העובד הזר.
דניאל עטר: עם כל הכבוד לזכויותיו של העובד הזר, ואני מוכן להיאבק למען זכויותיו כמה שרוצים, אבל בסופו של דבר הוא נמצא כאן למטרה אחת, לתכלית אחת – לאנשים האלה שלא מסוגלים לתפקד בלעדיו אם זה יום בשבוע, אם זה חצי שבוע או כאלה שבאופן מלא.
דניאל עטר: הייתי מעדיף שנציג משרד הבריאות יביא לכאן לדיון איך פותרים את הבעיות הנלוות.
דניאל עטר: מעבר לכך, דברנו על כך כאן אצלך בוועדה, פעם אחת על העובדה שאנחנו מחוקקים חוקי תעסוקה ומעלים את שכרו של העובד הזר ולא עושים התאמה בהעלאת התמורה שהנזקקים צריכים לקבל מהמדינה, והפער הזה הולך וגדל משנה לשנה ומישהו צריך לכסות את זה.
דניאל עטר: אלה האנשים האחרונים שאפשר להטיל את זה עליהם.
דניאל עטר: אני אומר לך באמת שהשמונים אלף שקלים, כולם יודעים שחברי הכנסת, אנחנו, מרוויחים משכורת מצוינת, מרוויחים משכורת יוצאת מן הכלל ואני בוודאי, שגם אשתי עובדת, תפיל עלי מחר בבוקר שמונים אלף שקלים, זה לא דבר מובן מאליו ואני צריך מאוד להתאמץ.
דניאל עטר: עצם העובדה ששמים את זה על סדר היום מלמדת על עיוות מחשבתי.
דניאל עטר: השיח שלנו צריך להיות אחר לגמרי.
דניאל עטר: הוא צריך להיות על איך אנשים שזקוקים לסיוע הזה באופן מלא, איך הם מסתדרים בסופי שבוע כאשר דורשים מהם מאתיים אחוזים, איך מסתדרים אלה שלא מסוגלים לשלם את זה ואיך הם מבלים את סופי השבוע וכל סוף שבוע חוזר על עצמו כשהם מבלים אותו לבד.
דניאל עטר: אני צריך לומר לכם?
דניאל עטר: יש כאלה שצריך לקחת אותם לשירותים.
אלי אלאלוף: זה דיון שמתאים לוועדת המשנה שלך.
אלי אלאלוף: אנחנו קיבלנו צו.
דניאל עטר: אני מבין מה אתה אומר.
אלי אלאלוף: דני, ברשותך.
דניאל עטר: אדוני היושב ראש, אני בזמן הדיבור שלי ואני רוצה להשלים את דבריי.
דניאל עטר: אני מעלה את זה לא בגלל שזה נוגע באופן ישיר לנושא לדיון אלא בגלל העובדה שזה חלק מהעיוות.
דניאל עטר: התפיסה המעוותת הזאת שמביאים שמונים אלף שקלים ועכשיו כל השיח צריך להתנהל סביב השמונים אלף שקלים האלה, ואני אומר לך: לא, שם הטעות שלנו, בגישה.
דניאל עטר: כל הגישה שלנו היא מעוותת.
דניאל עטר: צריך להסתכל על זה מזווית אחרת לחלוטין וגם אתה כיושב ראש ובוודאי אנחנו כחברי כנסת שצריכים להיות חלק מהדיון הזה, אסור לנו להסכים לשיטה הזאת.
דניאל עטר: יש כאן עיוות מוחלט במקום הכי חלש, במקום שבו אנשים הכי זקוקים למדינה הזאת שתתייצב לצדם ואנחנו עושים בדיוק ההפך.
דניאל עטר: אנחנו ממררים להם את החיים.
<קריאה: הכי קל לפגוע בהם.
דניאל עטר: באמת הכי קל לפגוע בהם.
דניאל עטר: זה לא הגיוני והגיע הזמן לעצור את הדבר הזה.
דניאל עטר: אני רואה שמשרד הבריאות בא עם צו של שר הכלכלה שדיבר על השקופים.
דניאל עטר: מי יותר שקוף?
דניאל עטר: איפה אנחנו חיים?
דניאל עטר: מה קרה לנו?
דניאל עטר: השתגענו לגמרי?
דניאל עטר: סליחה שעל הבוקר אני צריך לפתוח בטונים כאלה אבל זה פשוט מקומם.
דניאל עטר: אני חי את זה ביום יום, אני רואה את זה, אני חי את זה בכל מקום שאנחנו הולכים אליו.
דניאל עטר: אנחנו יודעים מה המשמעות של הדבר הזה.
דניאל עטר: הייתי רוצה לשמוע את חבר הכנסת אילן גילאון שהוא בוודאי יודע להביא את הדברים האלה בצורה הכי מקצועית והכי מעמיקה ויכול לעשות זאת טוב יותר מאתנו ומכל הסיבות הנכונות.
אלי אלאלוף: הערה אחת.
אלי אלאלוף: כחבר כנסת אתה יכול לדבר על מה שאתה רוצה.
אלי אלאלוף: חופש הביטוי הוא גם חופש לכל אזרח.
אלי אלאלוף: אנחנו התכנסנו על פי בקשת משרד הבריאות לטפל בצו ולא לקיים דיון מהותי בנושא של עובדים זרים והיחסים עם המעסיקים, המטופלים או כל מילה אחרת.
אלי אלאלוף: אם אתה רוצה דיון כללי, אני אשמח מאוד אבל בוא נכין אותו כמו שצריך.
דניאל עטר: אני אשמח מאוד.
אלי אלאלוף: נעשה אותו עם סיכום מתוכנן ולא כל פעם כשבאים לטפל בצ'ופצי'ק של הקומקום, נדבר על הקומקום כולו.
אלי אלאלוף: אני חושב שיש כאן גם אחריות.
אלי אלאלוף: לפעמים אנחנו גם רק מחוקקים ומאשרים צווים או לא מאשרים צווים ולא יותר.
אלי אלאלוף: להפוך את הדיון הזה למהותי, סליחה, זה לא במקום.
אלי אלאלוף: אני חייב להגיד את זה למרות שאני מזדהה עם כל ההערות שאמרת.
אלי אלאלוף: כל אחד מאתנו ליווה אנשים שזקוקים לעזרה כזאת ואנחנו יודעים כמה הכאב הוא גדול לכל הצדדים.
אלי אלאלוף: אי אפשר לעשות את זה כשבאים לדיון טכני וזה דיון טכני.
אלי אלאלוף: אתה רוצה דיון מהותי, נקיים אותו.
איציק שמולי: היושב ראש, אני צריך הבהרה כי אני באמת לא מבין.
איציק שמולי: העניין של השמונים אלף שקלים, מכל ההסבר המפותל לא הצלחתי להבין מה קיים היום ומה אתם רוצים לעשות.
איציק שמולי: אם אפשר לבקש, אתה תקבע את זה כמובן, שלא עורך דין יסביר לי את זה אלא שמישהו יסביר לי בשפת בני אדם.
<נתן סמוך: אין מישהו אחר שיוכל להסביר ולכן אני אנסה את כוחי, ברשותך, שתי דקות, ואם זה לא יספיק, נמצא מישהו.
אלי אלאלוף: עוד שנייה.
אלי אלאלוף: אילן, בבקשה.
אילן גילאון: אני כמובן סומך ידי על כל דבריו של דני עטר למעט דבר אחד.
אילן גילאון: לא מי המטרה.
אילן גילאון: המטרה היא שהחלוקה תהיה חלוקה הוגנת.
אילן גילאון: אנחנו עוסקים רק בדבר אחד.
אילן גילאון: אנחנו עוסקים במי מקבל כמה ולמה ומי משלם כמה ולמה.
אילן גילאון: אין לנו שום דיון אחר בכלל בכל המערכות ולכן כל דיון הוא בסופו של דבר מהותי.
אילן גילאון: אנחנו לא חותמת גומי של אף אחד בעניין הזה - האם זה משרת את המטרה כי כמובן העובד הזר צריך להיות מובטח ומי משלם את הכסף.
אילן גילאון: במקרה הזה הגיע הזמן שהמערכת גם תיקח על עצמה אחריות.
אילן גילאון: תסתכל על רצף כל הדיונים שיש לנו בשלושת הימים האלה, בין היתר מחר יש דיון על הגז.
אלי אלאלוף: בוטל.
אילן גילאון: אתה רואה, אין לנו כסף לביטוח עכשיו.
אילן גילאון: מה שאני בסופו של דבר בא לומר לך זה שהשיטה הזאת – ודני עטר צודק – לא יכולה להימשך.
אילן גילאון: לא יכולה להיות שיטה שכל הזמן הרבה אנשים יותר סובלים ופחות אנשים כל הזמן יותר מרוויחים.
אילן גילאון: לכן כל דיון הוא בסופו של דבר מבחינתנו דיון מהותי ולא דיון טכני במקרה הזה.
אילן גילאון: הם ביקשו צו ואנחנו יכולים לומר להם שהצו שלהם יפה מאוד, אנחנו בהחלט מקבלים את העניין הזה, ואני בכלל לא מבין למה חוק בריאות ממלכתי לא חל על העובדים הזרים לכתחילה ולא אחרי עשר שנים.
אילן גילאון: זה בכלל לא מובן.
אילן גילאון: מדינה שאיננה מבינה שברגע שהיא לוקחת כאן עובדים זרים התשלומים הם רבים ושונים והיא צריכה להיות אחראית לכך עד כדי כך שהאנשים האלה מקבלים זכויות במקום הזה.
אילן גילאון: מי שרוצה שיעשו לו את העבודה, צריך לשלם, ומי שלא, שישלם למקומיים שיעשו את העבודה וגם זה לא קורה.
אילן גילאון: לכן במאזן הזה אסור לתת עוד פעם אפשרות שהחובות יחולו על האדם שאתם קוראים לו מעסיק והוא איננו מעסיק את אף אחד.
אילן גילאון: הוא נקלע לתוך מציאות שהיא כפויה עליו.
אילן גילאון: הוא לא היה רוצה את המציאות הזאת ואז הוא נכנס לתוך בירורים שהם בירורים משפטיים ועורכי דין וכל הדברים האלה.
אילן גילאון: אדוני, אנחנו יודעים מי אלה האנשים האלה.
אילן גילאון: זה קשיש קשה יום שכבר נדבק למיטה או לרצפה.
אלי אלאלוף: יכול להיות גם ילד.
אילן גילאון: ילד מעסיק.
אילן גילאון: איך זה יכול להיות?
אלי אלאלוף: חברת הכנסת ענת ברקו, בבקשה.
ענת ברקו: אני מצטרפת לדברים שאמרו חבריי אבל אני רוצה להוסיף עוד דבר, ברשותך.
ענת ברקו: מה שקורה היום, אנחנו רואים שאת כל הפרוצדורות המאוד מסובכות האלה צריך לשכור אנשים אחרים שיעשו אותן ואלה כל מיני חברות.
ענת ברקו: אז העסק הופך להיות כל כך מורכב שהרבה מאוד אנשים צריכים לטפל בו.
ענת ברקו: שכר הטרחה של אותם גופים גובר על הכספים שמשלמים.
ענת ברקו: אנשים לא יודעים להבחין למה בדיוק הם משלמים וכשאנחנו מזקקים את הסכומים האלה, אנחנו רואים שבסוף הדבר הזה הוא הגולם שקם על יוצרו.
ענת ברקו: לכן אולי גם הגישה צריכה להיות יותר הוליסטית, שבן אדם ידע מה סל השירותים שהוא חייב לתת לעובד כי האיזון העדין הזה חייב להישמר.
ענת ברקו: בכל זאת אנשים מגיעים לכאן, הם עושים עבודה וצריך גם לדאוג להם, אבל בטח לא על גבם השבור של אנשים שזקוקים להם.
ענת ברקו: המדינה צריכה לקחת את המקום הזה ולתת את כל סל השירותים בתשלום, אבל בצורה גלובלית כדי שלא יהיה זה מפה וזה מפה, ומי שמפספס ולא מכיר את הדקויות נדפק.
ענת ברקו: זה פשוט בלתי אפשרי.
אלי אלאלוף: אני רוצה נקודת הבהרה.
אלי אלאלוף: אם לא נאשר את התקנה הזאת היום, כולם יסבלו.
<קריאה: מה זה כולם יסבלו?
אלי אלאלוף: כולם יסבלו.
אלי אלאלוף: יסבלו העובדים הזרים שעלולים חס וחלילה ליפול למחלה ואז לא יהיה להם פיצוי כי לא נעשה להם ביטוח.
<שמחה בניטה: משלמים להם.
אלי אלאלוף: לא, גברת, אני לא בוויכוח אתך.
אלי אלאלוף: אני בוויכוח עם הידע שלי ועם ההיגיון שלי.
אלי אלאלוף: אם היום אנחנו לא מאשרים את הצו – ואין לי שום בעיה לא לאשר – העובדים הזרים שיהיו חולים ומצבם לא יאפשר להם לעבוד, עלולים לעזוב את המדינה ללא שום פיצוי ותשלום של חברת הביטוח שהפוליסה משולמת על ידי המעסיק, וסליחה על הטרמינולוגיה אבל זאת הטרמינולוגיה של החוק כרגע.
<נירית סעדון: גם כך זה נכנס לתוקף בעוד שנתיים.
<נירית סעדון: יש הרבה זמן לתקן את זה.
<נירית סעדון: מדברים כאן על צו שייכנס לתוקף בעוד שנתיים.
אלי אלאלוף: ובינתיים?
<נירית סעדון: יתחילו לשלם אותו מ-1 בינואר 2018.
אלי אלאלוף: שנה וארבעה חודשים.
אלי אלאלוף: ומה קורה לעובד הזר בינתיים?
<נעמי מורביה: מה שקרה לו עד היום.
<נירית סעדון: מה קרה לו עד עכשיו?
אלי אלאלוף: הוא יכול להיות חולה.
<שמחה בניטה: אם הוא מת, ביטוח לאומי משלם לו פיצוי על חשבון הביטוח.
אלי אלאלוף: ואם הוא לא מת?
<שמחה בניטה: אז מה?
<שמחה בניטה: משלמים לו ביטוח לאומי.
<שמחה בניטה: לשם מה אנחנו משלמים ביטוח לאומי?
אלי אלאלוף: ביטוח לאומי נכנס רק בנפגעי עבודה.
אלי אלאלוף: בנכי עבודה.
אילן גילאון: אולי מישהו יסביר את פסיקת בג"ץ?
אילן גילאון: זה יפתור הרבה בעיות.
<שלום קוטשר: פסיקת בג"ץ לא קבעה סכומים.
אלי אלאלוף: לפי בקשתו של אילן, אני אתן הסבר על פסיקת הבג"ץ.
<קריאה: הרעה החולה הזאת מתחילה בכך שהמדינה לא לקחה אחריות על העובדים הזרים אלא נתנה לכל מיני סרסורי כוח אדם להתעסק בזה והיום אנחנו כמדינה צריכים לשלם עבור זה.
אלי אלאלוף: היועצת המשפטית של הוועדה.
<שמרית גיטלין שקד: חוק עובדים זרים קובע חובה להסדיר ביטוח רפואי לעובד.
<נעמי מורביה: יש להם.
<שמרית גיטלין שקד: צו עובדים זרים מפרט את כל השירותים הרפואיים שצריכים להיות כלולים בביטוח הזה.
<שמרית גיטלין שקד: בין היתר יש הוראה בצו הזה שאומרת שברגע שרופא קבע שהעובד אינו כשיר לבצע את העבודה שבשמה התקבל לעבודה, גם אם הוא יקבל טיפול רפואי כלשהו, העובד לא זכאי יותר אלא רק לשירותים רפואיים שהוא נזקק להם לשם ייצוב מצבו הרפואי.
<שמרית גיטלין שקד: אחרי שמתייצב מצבו הרפואי, יש לו עוד שלושים ימים בהם הוא זכאי לשירותים רפואיים כדי להתארגן אבל לאחר מכן בעצם אין לו יותר שירותים רפואיים נוספים.
<שמרית גיטלין שקד: בית המשפט העליון קבע בפסק הדין – הייתה עתירה של קו לעובד – שורה של קביעות שאני לא יודעת אם היושב ראש רוצה שאני אתייחס לכולן, אבל הוא קבע כל מיני דברים לגבי התנהלות חברות הביטוח, הוא קבע לעניין מחדלי של מעסיקים לא לבטח את העובדים, הוא קבע הוראות לעניין טיפול רפואיים וכולי.
<שמרית גיטלין שקד: אני לא אתייחס עכשיו לכל אבל אני אתייחס לנושא של אובדן כושר עבודה.
<שמרית גיטלין שקד: הוא מיקד את העתירה בסופו של דבר בעובדים שנמצאים בארץ על עשר שנים והוא אמר שצריך למצוא פתרון למצב שנוצר שלפיו עובדים נמצאים בארץ, יש להם זיקה חזקה לישראל והם נמצאים במצב שבו הם איבדו את כושר העבודה שלהם והם זקוקים לשירותים רפואיים אבל אין להם שירותים רפואיים בשלב הזה ואין פוליסת ביטוח שמממנת את השירותים הרפואיים האלה.
<שמרית גיטלין שקד: הוא קבע שהמדינה צריכה להסדיר פתרון.
<אברהם יוסף סלומה: המדינה, אבל לא אנחנו.
<שמרית גיטלין שקד: הוא קבע שעל המדינה להסדיר פתרון בין היתר בצו.
<שמחה בניטה: את רוצה להפיל את זה על נכים?
<קריאה: הוא אמר שדרך המלך היא להחיל את ביטוח בריאות ממלכתי.
<שמרית גיטלין שקד: ביטוח בריאות ממלכתי אבל הוא אפשר גם לתקן את צו עובדים זרים.
<שמחה בניטה: אם עושים את כל האיזונים הנדרשים, מה שלא עושים.
אלי אלאלוף: אם את רוצה לדבר, תציגי את עצמך ותקבלי את רשות הדיבור.
<נעמי מורביה: יושבת ראש מטה מאבק הנכים ופורום ארגוני הנכים.
<נעמי מורביה: קודם כל, אני ממש גאה במדינה שלי שהיא מדינה הומנית ושדואגת כל כך לזכויות בני אנוש, גם אם הם אזרחים זרים שבסופו של יום יחזרו למדינת המוצא שלהם.
<נעמי מורביה: הבעיה שלי מתחילה ברגע שהמדינה שלי מאתרגת – מלשון אתרוג – אנשים שמעולם לא היו אזרחים ולעולם גם לא יהיו אזרחים במדינה על חשבון אזרחים במדינת ישראל ולא רק מאתרגת אותם, אלא נותנת להם זכויות יתר שאין לעובד הישראלי הממוצע.
<נעמי מורביה: העובד הישראלי הממוצע לא זוכה לעשירית מההטבות להן זוכים העובדים הזרים.
<נעמי מורביה: יותר מזה, אני לא מכירה חוק מקביל, וניסיתי לבדוק וניסיתי לחטט - - -
אילן גילאון: מי מציע לך לא לדבר על האתרוג של הזרים.
<נעמי מורביה: אילן, הם מאותרגים.
<נעמי מורביה: מה שהם מקבלים, שום עובד ישראלי שחי משכר ממוצע, לא מקבל.
אילן גילאון: למה עובדים ישראלים לא רוצים לקחת את זה?
<נעמי מורביה: אני מדברת על דברים אחרים ואני לא זוכרת שהפרעתי לך אי פעם עת היית בזכות הדיבור בשם האידיאולוגיה.
אילן גילאון: את באה לפתור עוול בעוול אחר.
<נעמי מורביה: אתה לא הבנת אותי.
<נעמי מורביה: אתה לא נותן לי לדבר.
<נעמי מורביה: בדקתי ולדוגמה בארצות הברית עובד שנחשב למה שאצלנו מקובל כעובד זר, או באירופה, במקרה דומה ובמצב דומה איש לא ישלם לו פיצוי חד פעמי כשהוא חוזר למדינתו או מפסיק לעבוד מנסיבות בריאותיות.
<נעמי מורביה: אני שמחה שאנחנו אור לגויים, אני מאושרת שאנחנו הראשונים שיעשו את זה, הבעיה היא שצריך באיזשהו מקום להחליט מה אנחנו – אנחנו אור לגויים על חשבון השכבה הכי חלשה או שאנחנו אור לגויים כי נוח להתיפייף על חשבון השכבה הכי חלשה.
<נעמי מורביה: כשמדברים ואומרים שאלה רק שמונים אלף שקלים וזה יחול על הביטוח, אנשים טובים, אתם יודעים שהביטוח הרפואי בשנה האחרונה עלה ארבע פעמים בתעריף שלו?
<נעמי מורביה: לי אין ביטוח רפואי פרטי, לה אין ביטוח רפואי פרטי, לו אין ביטוח רפואי פרטי, לאף אחד מאתנו אין ביטוח רפואי פרטי.
<קריאה: לא רוצים לבטח אותנו.
<נעמי מורביה: אבל להם יש ביטוח רפואי פרטי, ומי מממן אותו?
<נעמי מורביה: הקשיש או הנכה או האימא של הילד.
אלי אלאלוף: חלק על חשבון העובד.
<נעמי מורביה: לא נכון.
<קריאה: הוא בורח ממך.
<קריאה: הכול זה אנחנו.
<שמחה בניטה: אם אתה מוריד לו שקל מהמשכורת, הוא הולך למקום אחר.
<נעמי מורביה: הם לא מסכימים.
<נעמי מורביה: אנחנו מדברים על 2.80 דולר ליום.
<נעמי מורביה: זה התעריף נכון להיום.
<קריאה: היום זה עלה.
<נעמי מורביה: וזה יעלה עוד, וזה בדולרים.
<נעמי מורביה: כבודו, זה בדולרים.
<נעמי מורביה: אנחנו מתנהלים במשק ישראלי כאשר המטבע המוכר הוא השקל אבל הכול בדולרים.
<נעמי מורביה: כנ"ל גם הביטוחים.
<נעמי מורביה: אני שואלת את עצמי אם לא יעמדו חברות הביטוח באיזשהו מקום בשירקע הזה כי סיבה טובה להעלות לנו את התעריף שוב.
אלי אלאלוף: נציגת קו לעובד.
<חני בן ישראל: אני עורכת דין בעמותת קו לעובד.
<חני בן ישראל: קו לעובד הגישה את העתירה לבג"ץ ואני רוצה להסביר כמה דברים שנראה לי שחסרים ברקע.
<חני בן ישראל: בפתח הדברים אני אגיד קודם כל שגם אנחנו מתנגדים לתקנות.
<חני בן ישראל: אנחנו סבורים שהוועדה לא צריכה לאשר את התקנות האלה.
<שמרית גיטלין שקד: את הצו.
<חני בן ישראל: את התיקון לצו עובדים זרים.
<חני בן ישראל: אנחנו סבורים שהצו הזה, ככל שהוא בא לקיים את פסיקת בית המשפט העליון בבג"ץ שהגשנו, הוא לא עושה את זה והוא רחוק מזה.
<חני בן ישראל: ללא קשר לתוצאות הדיון בוועדה – ואני אומרת את זה לפרוטוקול – נגיש בימים הקרובים בקשה לפי פקודת ביזיון בית המשפט כך שבכל מה שקשור להמשך הדיון בבג"ץ, המעבר הצר כאן בוועדה לא ישנה וממילא, כמו שאמרתי, אנחנו סבורים שהצו לא מקיים את פסיקת בג"ץ.
<חני בן ישראל: למה בעצם עתרנו לבג"ץ.
<חני בן ישראל: עתרנו לבג"ץ בין היתר משום שורה של תיקונים לחוק הכניסה לישראל.
<חני בן ישראל: כאשר אנחנו מדברים על עובדים זרים, אנחנו חושבים על מי שנמצאים כאן באופן זמני.
<חני בן ישראל: זה אולי היה נכון בעבר אבל בעקבות שורה של תיקונים לחוק הכניסה לישראל, האפשרות של עובדים זרים, בתחום הסיעוד באופן ספציפי, להישאר כאן הלכה והורחבה כך שכיום באופן מעשי, עובד זר בתחום הסיעוד, בעיקר עובדת זרה – זה תחום בו יש רוב נשי – יכול להישאר כאן שנים ארוכות, אפילו עשרים שנים ו-25 שנים.
<חני בן ישראל: אנחנו הצגנו בפני בג"ץ תצהיר של אישה שהגיעה לכאן כשהיא בת 31 אימא לשני ילדים קטנים והיום, 25 שנים אחר כך, היא כבר סבתא לנכדים וסועדת את אותה אישה.
<חני בן ישראל: בתחילת הדרך האישה הייתה בת 73 והיום גילה נושק למאה.
<חני בן ישראל: יש כאן קבוצה מתרחבת של אנשים, בעקבות התיקונים לחוק הכניסה לישראל, שבאו לממש את הצורך האותנטי של מטופלים בהמשכיות של קשר טיפולי, של רצף טיפולי על ידי אותו אדם, ונפתחה הדרך בפני אותם אנשים לשהות כאן שנים ארוכות.
<חני בן ישראל: המצב בישראל הוא מאוד מאוד מאוד חריג ככל שהוא נוגע למעמדם של אנשים שנמצאים כאן שנים ארוכות.
<חני בן ישראל: בכל מדינות העולם המפותח, שהות ממושכת כדין מקנה זכות בסופו של דבר לרישיון של קבע במדינה.
<חני בן ישראל: בישראל זה לא המצב.
אלי אלאלוף: הצטרפה אלינו חברת הכנסת קארין אלהרר.
<חני בן ישראל: עובדת יכולה לשהות כאן ברישיון עשרים, 25 שנים, שלושים שנים וברגע שמעסיקה ילך לעולמו, ברגע שמערכת יחסי העבודה תסתיים, היא תצטרך לעזוב את ישראל ללא שום זכויות.
<שמחה בניטה: יש פיצויי פיטורים ופנסיה.
<חני בן ישראל: אני מדברת על הנושא הממוקד בו עוסקת הוועדה.
<שמחה בניטה: היא מקבלת כסף.
<שמחה בניטה: למה את מעוותת את התמונה?
אלי אלאלוף: הערת ביניים היא לא שיחת המשך.
<שמחה בניטה: חולה שנפטרת, המשפחה משלמת.