GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
תמר גוז'נסקי: אלה פחות או יותר הקורסים שמציעים לנשים, כי לא חושבים שמגיע להן משהו מעבר לזה.
תמר גוז'נסקי: היום בוודאי רוב הנשים סיימו י"ב כיתות, ולחלק גדול יש בגרות, אז למה לנקוט בגישה הזאת?
תמר גוז'נסקי: אז הצענו שיראו בסטודנטית גם אישה עובדת.
תמר גוז'נסקי: אמרנו שלגבי גברים, מקובל לתת שכר מינימום במקרים כאלה.
תמר גוז'נסקי: אפשר גם לקבוע מקצועות נחוצים.
תמר גוז'נסקי: אפשר להגיד שלא נכיר בכל מקצוע, אבל נקבע רשימת מקצועות נחוצים, ומי שתלך ללמוד אחד מהמקצועות הנחוצים, נמשיך לאפשר לה תמיכה.
תמר גוז'נסקי: אם לא נעשה זאת, נדון גם את האישה וגם את הילדים שלה לעוד דורות של עוני, בלי לתת אפשרות להיחלץ ממנו.
תמר גוז'נסקי: הפתרון הזה מונח על השולחן, אם לא זרקו את המכתב לפח.
תמר גוז'נסקי: ההערה השנייה נוגעת לאבטלה, לכספים וכו'.
תמר גוז'נסקי: אני העליתי את הנושא הזה בכנסת, אבל אני לא יודעת האם אתם ערים לו.
תמר גוז'נסקי: לאחר שנתנו 700,000,000 שקל לוישי ישראל כדי שיועסקו 3,200 עובדים בבאר-שבע ובדימונה, הסתבר שהשנה פוטרו שם 1,650 עובדים, ונשארו במפעל חצי מהעובדים.
תמר גוז'נסקי: מאחר שהכסף הזה יועד לסבסד את השכר של העובדים, שאלתי את שרת העבודה והרווחה, האם החזירו את הכסף.
תמר גוז'נסקי: פוטרו עובדים, והמפעל כבר לא מעסיק 3,200 עובדים, ולכן הוא צריך להחזיר כסף.
תמר גוז'נסקי: היא אמרה לי: מה פתאום, תשכחי מזה, הם רוצים עוד הטבות.
תמר גוז'נסקי: אמרתי לה: אם המשרד נתן למפעל כסף כדי להעסיק עובדים, וזאת המטרה האמיתית לשמה ניתן הסכום של 700,000,000 שקל, שיכניסו את ה-1,650 עובדים המפוטרים לתכנית: לאחד ידאגו להשלמת השכלה, לאחד ידאגו ללימודים כאלה או אחרים, לאחד ידאגו להסבה מקצועית וכו'.
תמר גוז'נסקי: אם תכפיל 1,650 עובדים ב-10,000 שקלים וכו', תגיע לכסף קטן יחסית לכל ההוצאות.
תמר גוז'נסקי: לפחות שהמפעל ייקח על עצמו להחזיק את העובדים עוד שנה לא בעבודה, אלא בתכנית אחרת, ויממן את אותה.
תמר גוז'נסקי: האם זאת דרישה בשמים?
תמר גוז'נסקי: הרי אם היו מנצלים את הזמן הזה, אותם 1,650 עובדים בינתיים היו מקבלים קצבת קיום, לומדים משהו ומתקדמים במשהו, ואולי בעוד שנה-שנתיים כשכן יצטרכו עובדים, הם יהיו יותר מיומנים.
תמר גוז'נסקי: אני לא מקבלת אפילו תשובה על ההצעה הזאת ממשרד התעשייה והמסחר.
תמר גוז'נסקי: יש מי שנותנים לו את הכסף בשם הנגב תחת הכותרת נגב, אבל אלה שעובדים ואלה שאמורים ליהנות מהסבסוד הזה, הם בכלל נשכחים.
מוטי אבוקסיס: בעלי מפעלים עושים את הכסף, והפועלים בוכים.
דוד טל: אין בעל מפעל שישקיע, אם הוא לא ירוויח.
דוד טל: כולם רוצים להרוויח, ועיני לא צרה אם ירוויח.
דוד טל: אני אפילו אשמח לעזור לו, אם אני אדע שהוא ישאף להעסיק כמה שיותר עובדים, אבל נוצר מצב שאנחנו מעבירים בעשר השנים האחרונות למעלה מ-100 מיליארד שקל לכל מיני גופים ומעסיקים כאלה ואחרים, ולמרות זאת מספר המובטלים גדל, וזה לא משיג את המטרה שהוצגה, יצירת מקומות עבודה.
דוד טל: חלק מהם, לצערי, מעביר את הכספים לבנקים גדולים, שיכולים לשלם משכורת ענקית, כמו: 800,000 שקל לחודש, סכום שאתה כנראה צריך לעבוד עבורו 20 שנה.
מוטי אבוקסיס: 20 שנה?
מוטי אבוקסיס: אולי שמונה דורות.
דוד טל: אבל יש כאלה שמקבלים סכומים כאלה.
דוד טל: כשאנחנו, חברי-הכנסת גוז'נסקי, לסרי וריגר, מעלים לדיון נושאים חברתיים, טוענים שאנחנו פופוליסטים.
דוד טל: חוקים שמטיבים עם המאיון, ואולי האלפיון העליון במדינת-ישראל הם לא פופוליסטים.
דוד טל: מדובר על תשתיות ששייכות לי ולך ולכל מי שיושב כאן, והעברתן לעשירים.
דוד טל: מדובר על זיכיונות ששייכים לי ולך, והעברתם לעשירים.
דוד טל: זה אומר לקחת קרקעות ששייכות לכולנו, ולתת אותן לבודדים.
דוד טל: זה דבר שלא ייעשה.
דוד טל: למרות שיקראו לנו פופוליסטים, נמשיך להריץ הצעות חוק חברתיות, גם אם את חלקן יקפיאו.
דוד טל: עדיין יישארו חוקים שבכל אופן לא יוכלו לגעת בהם.
מאיר סהר: שים לב לכך שכל ההשקעות האלה מתבצעות במרכז הארץ.
דוד טל: אני רוצה לתת את רשות הדיבור לחבר-הכנסת לסרי.
יצחק עובדיה: אדוני היושב-ראש, מאחר שהשתתפתי בדיונים שהתקיימו בשתי ועדות, שמתי לב שקודם כל מדברים חברי-הכנסת, ואחר-כך הם יוצאים ואנחנו נשארים בדיון.
יצחק עובדיה: אני הייתי מאפשר לכולנו לומר את הדברים, כדי שחברי-הכנסת שנמצאים כאן ישמעו אותנו, כי הם באים לפה לשנייה ואחר-כך הולכים.
דוד טל: בסדר, פעם יקבל את רשות הדיבור חבר-כנסת ופעם מוזמן, ועכשיו תורו של חבר-הכנסת לסרי.
יחיאל לסרי: הדברים שאני רוצה לומר הם בהמשך ישיר למה שאמרת עכשיו, והם אולי לא כל-כך ינעמו לחברים שלי מהנגב.
יחיאל לסרי: יש לי הרבה חברים מהנגב.
יחיאל לסרי: אני עצמי הייתי תושב הנגב לא מעט שנים.
יחיאל לסרי: הפתרון הנכון, לדעתי, הוא אחד הפתרונות שציין יושב-ראש הוועדה.
יחיאל לסרי: בסך הכל, מעבר לנאומי התמיכה היפים שאנחנו נותנים לכם, צריך לעשות תיאום ציפיות מיום ההזדהות הזה עם הנגב.
יחיאל לסרי: צריך לעשות תיאום ציפיות ולהבין, למה אנחנו מסוגלים להגיע באופן מעשי.
יחיאל לסרי: כדי להבין את זה, צריך להבין מה הבעיה.
יחיאל לסרי: הבעיה היא, לדעתי, שהנגב הפך להיות הקורבן הגדול והמרכזי של מדינת-ישראל במדיניות החברתית והכלכלית שלה בשני העשורים האחרונים.
יחיאל לסרי: המדיניות הקפיטליסטית והאנטי חברתית עברה מתגמול של עבודה לתגמול של הון, כמו שאמר יושב-ראש הוועדה, והיא המדיניות שהובילה את הנגב למקום שהוא הגיע אליו.
יחיאל לסרי: אם לוקחים שני עשורים אחורה, רואים שמרבית המפעלים היו, בצורה כזאת או אחרת, בשליטה של הממשלה, של ההסתדרות.
יחיאל לסרי: המרחק של הנגב ממרכז הארץ והזמינות הנמוכה, הרכב האוכלוסייה ורמת ההשכלה, קיבלו פיצוי על-ידי המעורבות הממשלתית.
יחיאל לסרי: ברגע שהמעורבות הזאת יצאה החוצה, הופסק הפיצוי הזה, והנגב קיבל את מכת המוות שבעצם הביאה אותו למצב בו הוא נמצא היום.
יחיאל לסרי: איך אפשר לשנות את המצב?
יחיאל לסרי: צריך לשנות מדיניות, ושלא נשלה את עצמנו, המדיניות הזאת לא הולכת להשתנות באופק הקרוב, וגם לא באופק שהוא קצת יותר רחוק.
יחיאל לסרי: זאת בעיה קשה מאד.
יחיאל לסרי: הבעיה היא פוליטית, לא של חקיקת חוק כזה או אחר, וברגע שנשנה את המדיניות, גם לא יהיה צורך לשנות חוקים ולחוקק חוקים ספציפיים לנגב.
יחיאל לסרי: ברגע שחוזרים אחורה לתפיסה החברתית ומתנתקים מהתפיסה הקפיטליסטית שלא מתאימה למדינת-ישראל, כל הדברים מסתדרים בתחומי הבריאות, התעסוקה והחינוך.
יחיאל לסרי: בזה אנחנו עוסקים כמעט כל יום כאן בכנסת בחודשים האחרונים.
יצחק מרציאנו: אדוני היושב-ראש, חברי-הכנסת, קודם כל אני מצטרף לברכות לאדם שארגן לנו את יום הנגב.
יצחק מרציאנו: אני מקווה שנמצא אוזן קשבת, כי אנחנו צועקים את הצעקה האחרונה.
יצחק מרציאנו: אדוני היושב-ראש, כדי שתבין על מה אני מדבר, אני חושב שצריכים להבין מה קרה בבאר-שבע בשנים 1992 עד 2000, כי לצערי הרב, משרדי הממשלה עדיין חושבים על באר-שבע של שנות ה-90.
יצחק מרציאנו: יש לי חדשות, באר-שבע קיבלה צורה אחרת.
יצחק מרציאנו: אם בשנת 1992 אוכלוסיית באר-שבע מנתה 135,000 תושבים, הרי ב-2000 – ואני מתייחס לשנת 2000, כי יש לנו מיון תיקים, והנתונים הם מדויקים – העיר מנתה 185,000 תושבים.
יצחק מרציאנו: האוכלוסייה הזאת הגיעה אלינו, כי כעירו של אברהם, זאת עיר מכניסה אורחים.
יצחק מרציאנו: אנחנו היינו הראשונים שקלטנו את העלייה המבורכת.
יצחק מרציאנו: מדובר על 50,000 עד 60,000 עולים מחבר העמים, ועל 7,000 עולים מאתיופיה, ויש האומרים 12,000, כאשר הנתון הנכון הוא כנראה משהו באמצע.
יצחק מרציאנו: עם כל הכבוד לעלייה הברוכה, היא הקפיצה את מספר הנזקקים מ-12% ל-20% מכלל האוכלוסייה בשנת 2000.
תמר גוז'נסקי: האם אתה מדבר על אוכלוסייה או על משקי בית?
יצחק מרציאנו: אני מדבר על האוכלוסייה, ועוד מעט גם אתייחס למשקי בית.
יצחק מרציאנו: ממוצע הנזקקים הוא גדול יותר מהממוצע הארצי.
יצחק מרציאנו: אני רוצה לתת לכם כמה נתונים.
יצחק מרציאנו: הממוצע בארץ של ילדים עולים הוא 11%.
יצחק מרציאנו: בבאר-שבע מדובר על 22%, וזה מובן, כי אנחנו עיר שקולטת עלייה.
יצחק מרציאנו: אחוז הילדים שנולדו לאם חד-הורית בארץ הוא 7.7%, ואצלנו מדובר על 12%-13%.
יצחק מרציאנו: הממוצע הארצי של ילדים הגדלים במשפחה שאחד מההורים חי מקצבת נכות, או כל קצבה אחרת, הוא 5.7%, כאשר בבאר-שבע הממוצע הוא 6.5%.
יצחק מרציאנו: ילדים אשר חיים במשפחה שמקבלת הבטחת הכנסה מהווים 10.5% מכלל האוכלוסייה בארץ, ובבאר-שבע מדובר על 23%.
יצחק מרציאנו: זה נתון מדהים.
יצחק מרציאנו: תיקים שעברו מיון, מראים שמ-19,400 מטופלים, היום אנחנו מגיעים בערך ל-35,000 מטופלים, אבל יש מי שאומר לי – וזה נכון – שכל אדם חמישי או כל אדם שישי בבאר-שבע, יש לו נגיעה לאוכלוסיית הרווחה.
יצחק מרציאנו: מדאיגה אותנו השאלה, האם ייתכן שאותם משאבים ואותו כוח אדם לא יגדלו בהתאם?
יצחק מרציאנו: האם עיריית באר-שבע הפכה להיות משרד הקליטה?
יצחק מרציאנו: אני רק הכרתי לך את באר-שבע.
יצחק מרציאנו: עכשיו אני אכיר לך את מצוקותיה של העיר.
יצחק מרציאנו: הנוסחה של 75%-25% היא אחיזת עיניים.
יצחק מרציאנו: בדקתי תקציבים, וגיליתי שבמקרה הטוב מדובר ב-50%-50%.
יצחק מרציאנו: במצוקה הקשה של עיריית באר-שבע, היא לא יכולה לקחת על עצמה אחוז אחד.
יצחק מרציאנו: יש פרויקטים שהעירייה דאגה לתקצב כאשר היא חיה חיי רווחה, כמו: הפרויקט של הקשישים, שיכול למנוע אלימות במשפחה, כי צריך לזכור לגבי קשיש שנמצא בבית, שבטלה מביאה לשעמום, ואנחנו כבר יודעים מה יוצר השעמום.
יצחק מרציאנו: למועדוני קשישים שעולים לעירייה 1,100,000 שקל, משרד העבודה והרווחה מקצה 156,000 שקל.
יצחק מרציאנו: אני מדבר גם עם החברים שלי על עניין הסמים, שהרי אנחנו בירת הנגב.
יצחק מרציאנו: אם בא אליי תושב ערד, ירוחם או אחד מאחינו הבדואים שנזקק לסיוע, אני גם מסייע לו.
יצחק מרציאנו: מתוך תקציב של 2,700,000 שקל, עיריית באר-שבע מקבלת 300,000 שקל.
יצחק מרציאנו: לא יכול להיות מצב כזה.
יצחק מרציאנו: כאשר כולנו מתפלאים איפה העובדים הסוציאליים ולמה הם לא מטפלים באלימות הזאת, אנחנו לא יודעים מה קורה לאוכלוסייה הנפלאה הזאת שקוראים לה "עובדים סוציאליים".
יצחק מרציאנו: כשאתה מפיל על עובד סוציאלי 300 תיקים, הוא לא מטפל, אלא נותן אקמול, והלוואי שיהיה לפחות אקמול.
יצחק מרציאנו: עיריית באר-שבע נמצאת במצוקה.
יצחק מרציאנו: אני צועק, כי אני צריך מחר לומר לקשיש לצאת מהמועדון, או לומר לילד בסיכון שאין לי פנימייה או מועדוניות אליהן הוא יכול להיכנס.
יצחק מרציאנו: האוכלוסייה גדלה.
יצחק מרציאנו: אם פעם בא מישהו למנהלת האגף או לעובדת סוציאלית בגלל שהוא רצה לקבל עזרה ברכישת מכונת כביסה או מקרר, היום הוא מבקש שאביא לו לחם.
יצחק מרציאנו: אני חושב שבאו מים עד נפש.
יצחק מרציאנו: אדוני היושב-ראש וחברי-הכנסת, אנא התייחסו אלינו לפי הגודל שלנו, לפי ההכנסה שלנו ולפי האחריות שהוטלה עלינו.
יצחק מרציאנו: אני חס וחלילה לא מטיל ספק במנהלת המחוז שלנו.
יצחק מרציאנו: המחוז שלנו מבין את המצוקות, והוא עושה עבודת קודש, אבל עם כיס ריק לא פותרים בעיות.
דוד טל: מר ניזרי, אני לא רוצה לקבל דוח שמפרט מה עשה שירות התעסוקה, אלא אני רוצה לשמוע על תכניות או אלטרנטיבות שאתם כבר עומדים לבצע באזור הנגב, כדי להקטין את מספר המובטלים.
דוד טל: אני לא יודע אם כדאי לציין את מספר האנשים שיקבלו הכשרה מקצועית.
דוד טל: הכשרה מקצועית זה דבר טוב, אם יש מקומות תעסוקה, אבל אם אין מקומות תעסוקה, אחרי חצי שנה הם שוב יפוטרו.
יעקב ניזרי: באשר לשאלה ששאלת, אני יכול לומר שאנחנו שותפים באמצעות משרד העבודה והרווחה, באמצעות האגף להכשרה מקצועית, לפרויקטים שהם בתהליך של תכנון, ובחלקם מבוצעים.
יעקב ניזרי: במקרה שלנו, מדובר בהפעלת דברים מיידיים שיכולים להקל על המצוקה, קרי: עבודות מסובסדות, לאחר שהממשלה החליטה יחד עם כל הגורמים הנוגעים בדבר לסבסד את העסקת העובדים המובטלים בחקלאות, סבסוד העסקה בערכים של 40 שקל ליום, כולל הסעה שתעלה 10 שקלים למעסיק.
יעקב ניזרי: פרויקט מהסוג הזה יכול לספק כ-1,000 מקומות עבודה באופן מיידי, ואנחנו ערוכים לו, בתיאום עם כל הגורמים בדבר.
דוד טל: מתי הוא עומד להתבצע?
יעקב ניזרי: בימים אלה.
דוד טל: האם אתם, ראשי המועצות, יודעים על קיום הפרויקט הזה?
יעקב ניזרי: מי שצריך לדעת זה אותם המובטלים שנמצאים בלשכות, והם אכן עונים לקריטריונים של זכאות להיכנס לפרויקט הזה.
מוטי אבוקסיס: למה הם באים לרשויות?
דוד טל: אם הולכים לעשות מבצע מבורך שכזה, אני חושב שנכון וראוי לעדכן את ראשי הרשויות.
דוד טל: כך לפחות הם יידעו, שאולי יש סיכוי לצמצם את מספר המובטלים.
דוד טל: זה לא עניין ביורוקרטי, אבל אני חושב שזה בבחינת אור בקצה המנהרה עבור ראש רשות שעל כתפיו מוטלות כל-כך הרבה בעיות.
יעקב ניזרי: אין ספק שמבחינה ציבורית זה מתחייב, אבל כשעבדנו על הפרויקט, היינו גם צריכים לעבוד בצורה מקצועית, לא בשליפה מהמותן.
יעקב ניזרי: היתה התאמה בין אותם אזורים שמוגדרים אצלנו מוקדי אבטלה למקומות העבודה שנבחרו, ולאו דווקא "שחרור" של 1,000 מקומות עבודה במקומות לא רצויים.
יעקב ניזרי: התיאום עם המעסיקים הוא חלק אינטגרלי של הפעילות.
יעקב ניזרי: מבחינה הצהרתית, כל מי שצריך לדעת על קיום הפרויקט אכן יודע.
יעקב ניזרי: אני יכול לומר לך בוודאות, שכל העוסקים במלאכה מבחינתנו הם תושבי המקום.
יעקב ניזרי: אני מניח שמשה כהן בדימונה, למשל, הוא חלק אינטגרלי של הקהילה.
יעקב ניזרי: אני מאמין שכתוצאה מהעניין שמגלים ראשי היישובים, יש הזנה של אינפורמציה, והיא לא חד-כיוונית.
אריה קלינמן: האם הפרויקט יכלול הסעות מהיישובים לאזורי החקלאות?
אריה קלינמן: אתה אומר "מוקדי אבטלה", אבל אין שם חקלאות.
יעקב ניזרי: אני יכול לומר לך שבנקודות מסוימות בנגב, הזמינות לתעסוקה בפרויקט הזה היא לא ברת ביצוע, כי אין מוקדי עבודה חקלאיים.
יעקב ניזרי: למרות זאת, אנו עומדים עכשיו לקראת עבודות הקטיף, ואנחנו נעשה הכל על מנת לדחוף את אותם המובטלים לכל העבודות האלה.
יעקב ניזרי: בנוסף לכך אנחנו שותפים לפרויקטים נוספים, כגון: עניין ההכשרה המקצועית והחל"תים למיניהם מול מקומות עבודה ומכינות, והגברת שרה חורש בוודאי תרצה לדבר על זה.
מוטי אבוקסיס: תוציאו מהארץ את כל העובדים הזרים, זה יפתור את הבעיה של 300,000 מובטלים.
מוטי אבוקסיס: אם לא יהיו עובדים זרים במדינה, אנחנו נעבוד.
מוטי אבוקסיס: אל תתנו יותר רשיונות לקבלנים, שיושבים בוועדת הכספים.
דוד טל: זעקתך נשמעה.
יעקב ניזרי: לפני כשבועיים שר העבודה והרווחה ביקר בדימונה, שם הוא נתן פתרון מקומי לעיריית דימונה ולתושבי דימונה.
יעקב ניזרי: על-פי החלטת השר, באופן מיידי נקבע שמרכז הפעילות של הביטוח הלאומי, מרכז אינפורמציה ברמה ארצית, יהיה בדימונה.
יעקב ניזרי: כך באופן מיידי הגיעו 50 מקומות עבודה לדימונה, כלומר: ניתן גם למצוא פתרונות יצירתיים.
דוד טל: אולי יש עוד כמה פתרונות כאלה לירוחם, ואולי למצפה רמון?
יעקב ניזרי: אני יכול לומר שברמה הגלובלית, אם יש תכניות ממשלה שעוסקות בפיתוח הנגב, כולל הנעת עובדים מנקודה לנקודה, בעזרת רכבות למשל, זה יסייע לאותם מובטלים שנמצאים בנקודה מסוימת להגיע למקומות שהם אטרקטיביים וגם נגישים מבחינת תעסוקה.
אלי לוי: למה המשרד צריך לחכות להחלטת ממשלה?
אלי לוי: למה המשרד לא יכול ליזום?
אלי לוי: יש לו מספיק אמצעים ותקציבים.
דרור דבש: בשנת 1997 משרד העבודה והרווחה עשה עבודה מאד יסודית וניסה לפתור את בעיית האבטלה.
דרור דבש: נושא ההסעות מופיע כחלק מרכזי בתכנית שלו, אבל בגלל שיש כל-כך הרבה אגפים, כמו: שירות תעסוקה, ביטוח לאומי וכו', הם לא מסוגלים להתחבר ולהעביר קוד תקציבי אחד לקוד התקציבי האחר.
תמר גוז'נסקי: תמיד המחשב אשם.
שרה חורש: משרד האוצר ביטל את התקציב של ההסעות, לצערנו הרב ולמרות כל הרצון הטוב שלנו.
דרור דבש: למובטלים משלמים?
שרה חורש: מה זה קשור?
דרור דבש: זה קשור, כי אם ייקחו את הסכום של 3,200 שקל שמקבל כל מובטל ויעבירו אותו להסעות, תראי איך אנשים ילכו עם כבוד עצמי למקומות העבודה.
יעקב ניזרי: מהניסיון שנצבר, אנו יודעים שאם יסבסדו את הסעיף הזה, הרי יש ביכולתנו לסייע לאותם מובטלים.
יעקב ניזרי: זה מצריך סיוע תקציבי.
דוד טל: אם אני אומר לך שיש סעיף תקציבי מסוים שהוא מתוקצב - -
יעקב ניזרי: הוא לא ברשותנו.
דוד טל: סעיף שנמצא ברשותך.
דוד טל: שר העבודה והרווחה השתתף בדיון אתמול.
דוד טל: הוא פרס את התקציב שלו.
דוד טל: אנחנו רואים שחסר בתקציב לפחות עוד 400,000,000 שקל.
דוד טל: הוא דורש 700,000,000 שקל, אבל 400,000,000 שקל הם חובה, כדי שילדים אוטיסטים יוכלו לקבל שירות, כדי שלא ייווצר מצב שילדים אחדים יכולים לקבל שירות ואחרים לא יכולים, כדי לטפל באלימות במשפחה ולבצע חוקים חברתיים כאלה ואחרים.
דוד טל: 400,000,000 שקל בוודאי חסרים.
דוד טל: יש כאן הצעה גם של מוטי אביסרור וגם של דרור דבש, שאומרת שאולי אם תוסיף איזשהו סעיף תקציבי כזה או אחר, למשל עבור הסעות, יתפנו עוד מקומות עבודה.
דוד טל: אם רק תממן להם את ההסעות, הם כבר "ישברו את הראש" אחר-כך.
יעקב ניזרי: אני לא יודע מי המציא את הגלגל, אבל מבחינתנו, כשהסעיף הזה היה ברשותנו, עבדנו בתיאום עם כל הגורמים במשרד העבודה והרווחה על מנת לבחון סיוע כזה לאותם מקומות עבודה, ועניין ההסעות היווה גורם שהשפיע על היכולת שלהם לקלוט עובדים נוספים.
יעקב ניזרי: ביצענו את זה.
יעקב ניזרי: לצערי הרב, היום אין ברשותנו תקציב לעניין, ואנחנו לא יכולים לממש את הפרויקט הזה.
דוד טל: והאם אתה לא יכול להסיט תקציב כזה או אחר?
יעקב ניזרי: אני יכול רק לקחת שכר של עובדים ולסייע למובטלים.
תמר גוז'נסקי: איך הם יגיעו לשדה החקלאי הזה?
יעקב ניזרי: בתיאום בין החקלאי ובין המעסיק.
תמר גוז'נסקי: אם לחקלאי יש תאילנדי בחצר, למה הוא צריך להעסיק את המובטל?
תמר גוז'נסקי: אם תמשיכו לאשר לו להביא תאילנדים, למה הוא צריך להעסיק את המובטל?
יעקב ניזרי: אני רק רוצה לבשר לך, שהעניין הזה מסודר.
יעקב ניזרי: היום סיימנו פרויקט של חלוקת היתרים לענף החקלאות, ואני מניח שגם העניין הזה יהיה יותר מסודר ושגם נתאים את כמות העובדים הזרים לדרישות השוק האמיתיות.
דוד טל: מה הן הדרישות האמיתיות של השוק?
יעקב ניזרי: ההקצאה לכל שנת 2001-2002 תתחיל ותסתיים ב-22,000.
דוד טל: מה היה המספר קודם לכן?
יעקב ניזרי: קשה לומר אומדן, כי לאורך שנים לא עסקו בזה.
יעקב ניזרי: יש כל מיני הערכות.
דוד טל: האם היום יש פחות או יותר עובדים?
דוד טל: יש היום פחות, זאת אומרת שאנחנו עוד מוסיפים עובדים זרים.
יעקב ניזרי: לא הייתי אומר, זה משהו באותו סדר גודל.
תמר גוז'נסקי: לא השתנה שום דבר.
יצחק עובדיה: אני מזכיר ההסתדרות במרחב נגב מרכזי, שחולש על דימונה, ירוחם, מצפה רמון, ערד, סדום וגם המגזר הבדואי.
יצחק עובדיה: אני רוצה לומר פה כמה דברים, שאולי לא יהיו כל-כך מלוטשים, אבל אני בטוח שהם יהיו אמיתיים.
יצחק עובדיה: מה לא נאמר, מה לא נכתב ומה לא סופר על הנגב, והוא נשאר אותו נגב.
יצחק עובדיה: לא מתייחסים אלינו כלל וכלל.
דוד טל: אל תאמר כך, העבירו את חוק הנגב...
יצחק עובדיה: ועכשיו רוצים לבטל אותו.
יצחק עובדיה: מה שקרה במדינת-ישראל ב-10 השנים האחרונות זה בדיוק מה שקרה בארצות-הברית במשך 160 שנה.
יצחק עובדיה: 160 שנה לקח לארצות-הברית לבסס משטר חופשי קפיטליסטי.
יצחק עובדיה: ב-10 השנים האחרונות הפכו את מדינת-ישראל מסוציאל-דמוקרט, מדינת רווחה שדואגת לעובדים, למדינה קפיטליסטית.
יצחק עובדיה: 80% מהעוצמה הכלכלית של המדינה עברה לידיים של 200 או 250 משפחות, ולאיש לא אכפת מזה.
יצחק עובדיה: 90% מהתקשורת נמצאת בידיים של שבעה אנשים, והמדינה הזאת הולכת ומדרדרת.
יצחק עובדיה: הממשלה הזאת והממשלות שלפניה פשטו רגל.
יצחק עובדיה: בכל מדינה נאורה נורמלית ודמוקרטית היו מוציאים את הממשלות למשפט ציבורי על מה שנעשה כאן.
יצחק עובדיה: ידידי דוד טל, אני מתפלא עליך שאתה לא מכיר אותי.
יצחק עובדיה: הרי היינו בקואליציה באיזשהו מוסד בזמנו.
יצחק עובדיה: אני מאד שמח לראות אותך כאן, כי אתה שייך לשכבה החלשה ממנה באת.
יצחק עובדיה: אני מצפה מכולכם, שפעם אחת ולתמיד תתייחסו לנגב ברצינות.
דוד טל: אנחנו מתייחסים, אבל אנחנו לא הרשות המבצעת.
דוד טל: אנחנו יכולים לחוקק עוד חוק הנגב.
יצחק עובדיה: אתם הרשות המחוקקת, ומי שצריך לעשות את זה זאת הרשות המבצעת.
יחיאל לסרי: אם דוד טל יהיה שר האוצר או ראש הממשלה, תאמין לי שהמדינה תשתנה.
יצחק עובדיה: אני חי עם העובדים האלה, ואני רוצה לומר לך שאם מפעל פיניציה ייסגר, צריכים לסגור גם את ירוחם, וכנ"ל לגבי נגב קרמיקה לפני שנה או שנה וחצי.
יצחק עובדיה: עכשיו רוצים לפטר 180 עובדים מכיתן.
יצחק עובדיה: כל ממשלה נורמלית, באותה מידה שהיא חייבת לדאוג לביטחון, לחינוך ולבריאות של אזרחיה, צריכה גם לדאוג לתעסוקה.
יצחק עובדיה: הממשלה צריכה לייצר מקומות תעסוקה ולהקים מפעלים כמו בשנות ה-50, כפי שהקימה את מפעלי ים המלח, את שלובת ערד וכו', על אף שמראש ידעו שהמפעלים האלה במשך עשור או שניים יהיו בדפיציט, אבל הם סיפקו תעסוקה לכל דכפין.
יצחק עובדיה: הרי אני לא חבר-כנסת, אבל אני יום יום מסתובב במרחב הקומפליקטיבי והמסובך שקוראים לו מרחב נגב מרכזי.
יצחק עובדיה: האבטלה בדימונה הגיעה החודש ל-14.8%.
יצחק עובדיה: אני מתעצבן כאשר אומרים לציבור 7% או 6%.
יצחק עובדיה: כל אדם הוא 100% מובטל נטו פר אקסלנס.
יצחק עובדיה: אני מבקש לדאוג לדבר אחד, שיוקמו מפעלים ותהיה תעסוקה לתושבים.
יצחק עובדיה: ברגע שלעובד אין תעסוקה, כל מה שנאמר לא שווה דבר, ואז מתחילים לדבר על חינוך, על סמים, על הבראה, על אבטלה, על רווחה וכו'.
דוד טל: בוני גולדברג, תתמקדי בקצרה רק במה שהיית רוצה לעשות ואת לא יכולה לעשות.
דוד טל: מה מגיע לרשויות על-פי דין, ומה הן מקבלות?
תמר גוז'נסקי: מה מספר הילדים בסיכון, וכמה ילדים מקבלים פתרונות?
בוני גולדברג: אין לי כאן מספרים, אבל יש יותר מדי ילדים בסיכון שלא מקבלים טיפול, ואני בהחלט יכולה להגיד את זה בלי מספרים.
דוד טל: אם הנושאים האלה היו בסדר עדיפות ראשון שלהם, האם היו להם התקציבים המתאימים לבצע את המטרות החברתיות האלה?
בוני גולדברג: לא תמיד הכל תלוי רק בתקציב.
דוד טל: את רוצה להטיל זאת על עירייה, שמתמודדת עם גירעון מסוים, עם תכנית הבראה מסוימת של משרד הפנים, עם קיצוצים מסוימים ועם כל מיני מטלות שהשלטון המרכזי צריך לעשות והוא לא עושה.
בוני גולדברג: אני יכולה לתת לך דוגמאות של ראשי ערים, שיחד אתי גייסו כספים.
דוד טל: בנגב?
בוני גולדברג: כן.
דוד טל: תני לי דוגמה או שתיים.
בוני גולדברג: מוטי ודרור וגם נציגי עיריית באר-שבע נמצאים פה, והם יעידו על כך.
בוני גולדברג: העניין הוא שהמעורבות לא עולה כסף, אלא היא חשובה.
בוני גולדברג: יש גם ראשי ערים, שלצערי לא נמצאים פה היום, אבל כאשר אני מביאה להם את המשאבים כדי לבנות דברים, הם דוחים אותם, כי הם לא רוצים שהדבר ייראה ברחוב.
בוני גולדברג: זה חמור מאד בעיניי.
בוני גולדברג: צריך לזכור שמדובר בתושבים שהם אחראים עליהם, לפחות כמו שהממשלה אחראית עליהם.
דוד טל: למה נניח שלא יהיה מחסור באזור המרכז?
בוני גולדברג: אני לא מכירה את אזור המרכז, כמו שאני מכירה את הדרום.
בוני גולדברג: אני חושבת שאחוז המטופלים במחלקות הרווחה באזור הדרום הוא גבוה מאד ומעל הממוצע הארצי.
בוני גולדברג: הממוצע בארץ הוא 16.4%.
דוד טל: היא הנותנת, אז צריך להעביר עובדים סוציאליים ממקום שיש בו אחוזים נמוכים יותר של מטופלים לאזור לדרום.
בוני גולדברג: אני אשמח, אם ייתנו לי לעשות את זה.
דוד טל: מה גברתי עושה בתוקף תפקידה כדי לנייד עובדים סוציאליים, מהמרכז למשל לדרום?
בוני גולדברג: זה לא בסמכותי.
בוני גולדברג: הלוואי שיכולתי לעשות זאת.
בוני גולדברג: הגברת גוז'נסקי כבר שאלה אותי פעם את השאלה הזאת.
יצחק מרציאנו: אדוני היושב-ראש, זאת שאלה טובה.
יצחק מרציאנו: אם המשרד ייתן לרעננה תקצוב של 25% והיא תשתתף ב-75%, היא תסתדר.
יצחק מרציאנו: כך יפטרו אותנו מהגיבנת הזאת של 25%.
בוני גולדברג: אני רוצה לומר משהו לאדוני היושב-ראש, שיכול לעזור לנו בנושא של ה-MATCHING הבעייתי של ה-25%.
בוני גולדברג: דרור דבש ומוטי אביסרור כלולים בטיפול הנקודתי, וגם הם נדרשים לתקצב 25%.
דרור דבש: בוחנים אותנו בשאלה האם אנחנו מביאים את ה-25%, ולא בוחנים את יכולת ביצוע.
דוד טל: אגב, יושב כאן מנהל בית-החולים סורוקה.
דוד טל: אני מכיר הרבה מאד בתי-חולים בארץ, שהמדינה לא רכשה עבורם מכשיר רפואי אחד בעשור האחרון.
דוד טל: מכשירים אלה מהווים חלק מהתשתיות שהיא צריכה לדאוג להן, אם בתי-החולים לא מצליחים לגייס כספים.
דוד טל: יש בתי-חולים שכל הזמן מנהלים מלחמות, וכך מגייסים כספים.
בוני גולדברג: לגבי כל הקריטריונים להקצאת משאבים, הן מבחינת תקציבים, הן מבחינת כוח אדם והן משאבים אחרים, אני הבאתי את החומר שלי למשרד, והוא בודק היום את הקריטריונים.
בוני גולדברג: אני חושבת שצריך למצוא איזושהי נוסחה מקדמת נגב, שלוקחת בחשבון לא רק את מספר המטופלים, אלא את עומק המצוקה הכללית ביישוב ובאזור כולו.
בוני גולדברג: התחלתי קודם לומר שיש יישובים שיש להם תקנים, והם לא מסוגלים לאייש את התקנים, לא רק בגלל המגבלה של 25%, אלא בגלל שהם לא מוצאים עובדים מיומנים.
בוני גולדברג: התחלנו בהכשרה מקצועית, שמטרתה לעשות הסבה של אקדמאים לעובדים סוציאליים.
בוני גולדברג: מדובר בעיקר בעולים, שלרובם יש תעודה אקדמית.
בוני גולדברג: עובדים סוציאליים אלה יוכלו לתקשר ולדבר באותה שפה עם המטופלים האחרים שמגיעים היום לרשויות הרווחה.
בוני גולדברג: באשר לסקטור הבדואי, יש תכנית מסודרת שהוחלט לבצעה יחד עם הרשויות המקומיות.
בוני גולדברג: בזמנו ריכז אותה מנהל המחוז של משרד הפנים, והיא כוללת את כל משרדי הממשלה.
בוני גולדברג: אני אתייחס לחלק של משרד העבודה והרווחה.
תמר גוז'נסקי: באיזו שנה היא נקבעה?
בוני גולדברג: לפני שנה.
בוני גולדברג: אני רוצה לומר למי שרוצה לקרוא אותה, שהתכנית נמצאת אצלי.
בוני גולדברג: מדובר בסוף הקדנציה הקודמת של הממשלה.
בוני גולדברג: עבדנו על הכנתה של התכנית יום ולילה כדי להספיק לקבל את המשאבים, ולצערי לא הוזרם שום תקציב ייחודי לסקטור הבדואי, שהוא סקטור שעומד בפני עצמו מבחינת הבעיות שקיימות בו.
איתן חי עם: אני חושב שאני יכול להגיד את הדברים גם בשם חבריי מהנגב – אני רוצה לומר שכל מה שאנחנו אומרים, אנחנו אומרים מתוך גאווה לדברים שאנחנו עושים.
איתן חי עם: אנחנו חושבים שצריכים לעשות יותר.
איתן חי עם: אנחנו לא אומרים את הדברים מתוך מסכנות, אלא בגלל שאנחנו עושים דברים, אבל לא מצליחים לעשות את מה שאנחנו רוצים.
איתן חי עם: כשאני מייצג את סורוקה, אני מוכרח להגיד גם שזה אחד מבתי-החולים המובילים בארץ, ואני מאד גאה בו.
איתן חי עם: לא נעים לי להגיד, אבל למרות מה שהמדינה נתנה לבית-החולים ולנגב, אנחנו מצליחים להגיע למצב אליו הגענו.
איתן חי עם: בשנים האחרונות היו השקעות רבות בבית-החולים סורוקה.
איתן חי עם: ההשקעות האלה מתקנות את המצב, ומביאות את בית-החולים למצב שהוא היה צריך להיות בו בשנות ה-80.
איתן חי עם: אנחנו רחוקים מאד מהמצב שהייתי רוצה שנגיע אליו, למרות ההשקעות שהשקיעו בבית-החולים.
תמר גוז'נסקי: האם אתה מדבר על בנייה?
איתן חי עם: אני מדבר על בנייה, ועוד מעט נדבר גם על דברים אחרים.
איתן חי עם: לפני כן, אני רוצה לציין כמה נתונים מתוך דו"ח מבקר המדינה.
איתן חי עם: בעזרת הנתונים על בית-חולים סורוקה, אני צועק את הצעקה של כל הנגב.
איתן חי עם: בירושלים יש 1.38 מיטות ל-1,000 ילדים, בתל-אביב - 1.08, במרכז הארץ - 1.17, ובדרום 0.8 מיטות ל-1,000 ילדים.
איתן חי עם: אחרי ששמעתם על המצב הסוציו-אקונומי של התושבים בנגב, ואתם יודעים מה הקשר בין מצב סוציו-אקונומי ותחלואה, אתם מבינים שאין מספיק מיטות לילדים.
איתן חי עם: יתרה מזאת, מספרים פה שאין שירותי לילה ביישובים.
איתן חי עם: אם ילד מירוחם מגיע למיון בבית-חולים סורוקה, הסיכוי שלו להתאשפז גדול יותר מהסיכוי של ילד במרכז תל-אביב שמגיע למיון ואומרים לאימא שלו להחזיר אותו הביתה ולבדוק את מצבו בעוד שעתיים.
איתן חי עם: אתם לא יודעים, שכוח האדם נגזר ממספר המיטות, זאת אומרת שהפגיעה היא כפולה.
איתן חי עם: יש פחות כוח אדם, ולכן גם פחות מיטות.
איתן חי עם: אם מישהו מחולל נס, זה העובדים שלי.
איתן חי עם: בירושלים, על כל 100,000 איש יש 10.7 חדרי ניתוח, במרכז הארץ - 7.1, בתל-אביב - 7.9, ובבאר-שבע - 3.6 חדרי ניתוח לכל 100,000 איש.
איתן חי עם: בעזרת העובדים המסורים ביותר עלי אדמות, שעובדים 24 שעות ביממה, אנחנו מצליחים להחזיק את הרפואה בנגב.
דוד טל: השאלה היא כמה זמן מחכים לתור במחלקה אורתופדית, למשל?
איתן חי עם: יותר ממה שצריך, וזה ההסבר.
איתן חי עם: בירושלים יש יותר חדרי ניתוח, ולכן אם מגיע פצוע תאונת דרכים, מפנים את הפצוע לחדר אחד וממשיכים בניתוח הקודם בחדר אחר.
איתן חי עם: בבית-חולים סורוקה אני נאלץ להפסיק ניתוחים באמצע.
איתן חי עם: תשתיות בית-החולים קורסות.