GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מאזן גנאים: אז אם מדברים על המצוקה הקשה של החברה ועל המגזר - - -
<צפרא דואק: ההמלצות יישארו בגדר חלום?
חיים כץ: סליחה, סליחה, גברת.
מאזן גנאים: אז אם מדברים על הקושי במגזר היהודי, אז תתאר לעצמך מה קורה במגזר הערבי, בחברה הערבית.
מאזן גנאים: היום כשאנחנו מדברים על 50% מתחת לקו העוני, אז שני שלישים מהם לצערי ילדים.
מאזן גנאים: ואם מדברים על תקינה, אז החברה הערבית זוכה ל-15% בגדר התקנים.
מאזן גנאים: ואם מדברים אפילו על 33% וכבוד המנכ"ל יושב פה, אז נושא הזנחה של הרבה שנים כמובן זה לא מספיק.
מאזן גנאים: אם עובדת סוציאלית בסכנין או בעראבה או בנצרת מטפלת ב-400 תיקים, אז תתאר לעצמך מה היא יכולה לעשות.
מאזן גנאים: ואני רוצה באמת להודות פה לעובדות הסוציאליות, כי אותו אדם עני ישן וקם בבוקר וחולם שקרש ההצלה היא אותו עובדת או אותו ראש רשות.
מאזן גנאים: כי הוא בא במצוקה אדירה - - -
חיים כץ: או בני סכנין.
מאזן גנאים: או מסכנין.
חיים כץ: בני סכנין.
מאזן גנאים: העיקר לא בית"ר.
מאזן גנאים: אז תתאר לעצמך באמת שאותו אדם עני בא בבוקר, חולם, ישן ובא בבוקר ורואה שאותה עובדת סוציאלית היא קרש ההצלה בשבילו והיא לא יכולה לעשות לו כלום.
מאזן גנאים: כמובן ראש הרשות אותו דבר אני רוצה להגיד לך, דפדפתי וראיתי שמבקר המדינה נתן בשנת 2005 דגש מאד חזק לפריפריה, במיוחד לאלה שנמצאים באשכול 1-4 ואמר שאדם שמקבל בפריפריה 869 שקלים לעומת ה-15 הגדולות שאנחנו עדיין אומרים חדרה-גדרה – מקבל 3,520 שקלים.
מאזן גנאים: וההבדל הזה צועק לשמיים.
מאזן גנאים: אז באמת, אם אנחנו לא כולנו נתאחד ונהפוך את החלום הזה למציאות – אז אנחנו נמצא-, כי ישבתי פה לפני יומיים ודיברנו על סחר באמל"ח, אלימות וסחר בסמים.
מאזן גנאים: אז אותו עני – אנחנו נקבל אותו אחרי כמה שנים סוחר אמל"ח, סוחר סמים או איש אלים.
מאזן גנאים: וכולנו בסופו של דבר נשלם את החשבונית במלואה ואף אחד מאיתנו לא רוצה לשלם את החשבונית הזאת.
מאזן גנאים: כמובן, אני חושב ואם אני לא טועה, כבוד יושב ראש הוועדה אמר שהיינו צריכים להקים מן ועדת שרים.
מאזן גנאים: כי הרי שר הרווחה לא יכול לפתור לבד את כל הבעיות.
חיים כץ: הסברתי לחבר הכנסת שאם הוא לא מכיר את כללי המשחק, איך מעבירים חקיקה בישראל.
מאזן גנאים: כבודו, פעם הקימו ועדת מנכ"לים, אז אני אומר במקרה הזה, על מנת לטפל בסרטן הזה שקוראים לו עוני ואלימות, צריכים להקים, לפי דעתי, ועדת שרים ש - - -
חיים כץ: צריך לשנות את סדר העדיפויות.
חיים כץ: צריך לקחת ולשנות את סדר העדיפויות במדינת ישראל.
מאזן גנאים: תאמין לי, לא קורה כלום.
מאזן גנאים: באמת הנושא החשוב הזה צריך לעלות על סדר היום.
מאזן גנאים: תאמין לי, זה לא נורא וזה מאד חשוב.
מאזן גנאים: ואנחנו בימים רגישים אלה, תאמין לי, הנושא הכלכלי הוא לא פחות חשוב מהנושא הביטחוני.
מאזן גנאים: לא פחות חשוב.
מאזן גנאים: ואם אנחנו בזמן האחרון מדברים כל הזמן על כיפת ברזל צבאית, אז הגיע הזמן שנדבר על כיפת ברזל כלכלית – חינוך, עבודה וכל הדברים האלה.
מאזן גנאים: הגיע הזמן, ואם לא, תאמין לי, כולנו נשב סביב השולחן הזה - - -
חיים כץ: שים את כיפת ברזל החברתית.
מאזן גנאים: אז יופי, מצוין.
חיים כץ: לא חינוך וזה וזה.
חיים כץ: שים מילה אחת.
חיים כץ: אם יהיו יותר מדי מילים הם ייבהלו.
חיים כץ: גם חינוך, גם עבודה?
חיים כץ: שים כיפת ברזל חברתית.
חיים כץ: ממילה אחת לא ייבהלו.
מאזן גנאים: אני באמת רוצה לנצל את הבמה הזאת ולהגיד דבר אחד.
מאזן גנאים: למשל אנחנו, כראשי רשויות, עובדים סוציאליים וכל הדברים האלה, לא היינו שותפים לבניית התקציב ל-0-15 והיעד הוא באמת שאנחנו נהיה שותפים לבניית התקציב הזה.
מאזן גנאים: מצד שני, יושב פה מנכ"ל המשרד יוסי, שאני מאד מכבד.
מאזן גנאים: נושא הפנימיות – למה אני צריך לשלוח את הילדים שלי למקום אחר על מנת שהוא יתעשר על חשבוני?
מאזן גנאים: למה אני לא עושה את זה בתוך הכפר, בתוך העיר שלי?
מאזן גנאים: בבקשה.
מאזן גנאים: ידי מושטת.
מאזן גנאים: אני אומר לך, ידי מושטת ומחר בבוקר אני יכול לתת לך לא רק בקשה אחת אלא כמה בקשות.
מאזן גנאים: אני לא צריך שאנשים יתעשרו על חשבוני, על חשבון הגוף החלש – אותם אנשים עניים.
מאזן גנאים: אני רוצה לסיים במשפט אחרון, משפט שאני חושב שהוא מאד חשוב.
מאזן גנאים: אני רוצה להגיד לך, יש משפט שאומר – אם העוני נכנס מהדלת, אז האהבה יוצאת מהחלון.
מאזן גנאים: ואף אחד מאיתנו לא רוצה באמת שהאהבה הזאת תצא לא מהחלון ולא מהדלת אלא שתישאר בתוך הבית.
מאזן גנאים: אנחנו רוצים באמת שבסופו של דבר נשיים, אפילו כמה שיותר מהר מהחלטות הוועדה, ואני באמת מודה לכם על העבודה שעשיתם.
מאזן גנאים: הרבה בריאות.
חיים כץ: יש עוד מישהו פה שרוצה לדבר?
חיים כץ: אני יודע שנרשמו.
חיים כץ: תדברי.
<סמאח אלחטיב-איוב: אני סמאח אלחטיב-איוב, רכזת מחקר וסנגור בעמותת סיכוי.
<סמאח אלחטיב-איוב: אנחנו מלווים את היום הזה יחד עם הפורום למאבק בעוני, יחד עם הכנסת ואני מברכת את כל חברי הכנסת, את האיגוד המקצועי של העובדים הסוציאליים, את כל מנהלי מחלקות הרווחה, מר אמיל סמעאן, מאזן גנאים ואת כל מי שנמצא פה, ואת מר אלאלוף ואת מנכ"ל משרד הרווחה.
<סמאח אלחטיב-איוב: מה שרציתי להתייחס – עם פרסום המלצות ועדת אלאלוף דווקא בתחום הרווחה, מבחינתנו זו התחלה יפה, אבל היא לא מספקת.
<סמאח אלחטיב-איוב: האבל הוא מבחינת היחס לחברה הערבית ולפערים שציין מר מאזן גנאים, שמתבססים על המחקר אשר עמותת סיכוי ממש העמיקה בו והוא נמצא פה כחלק מחומר הרקע לכל מי שנמצא בחדר.
<סמאח אלחטיב-איוב: הוועדה לא נתנה את הדעת לחסמי העומק שנמצאים בחברה הערבית, כשאנחנו מדברים על כך שלמעלה מ-50% מהעניים הם בני החברה הערבית שחיים בעוני ולמעלה מ-20% מהנזקקים הם בני החברה הערבית, כשחלקם בתקנים עומד על 14% בלבד.
<סמאח אלחטיב-איוב: עמותת סיכוי עובדת גם עם הדרג המקצועי בתוך משרד הרווחה ואנחנו בקשר בחמש השנים האחרונות עם אנשי המקצוע בתוך המשרד.
<סמאח אלחטיב-איוב: ראינו שינוי, אך שינוי מאד מאד מתון וכדי להתמודד באמת צריך פה הירתמות פוליטית להתמודד עם חסמי העומק.
<סמאח אלחטיב-איוב: ומה הם?
<סמאח אלחטיב-איוב: אחד הדברים שעלו במחקר כחסם עומק זו נוסחא שהמשרד עובד לפיה כדי לחלק תקנים של עובדים סוציאליים בין הרשות המקומיות.
<סמאח אלחטיב-איוב: פשוט מה שקרא, המדיניות שנהגה בתוך המשרד שנים – שהרבה רשויות קיבלו פחות ממה שמגיע להם בנוסחא והמשך המדיניות הזה מעמיק ומנציח את הפערים בין רשויות חלשות לחזקות, בין יהודיות לערביות.
<סמאח אלחטיב-איוב: והעדר התמודדות פוליטית עם המדיניות הזאת בתוך המשרד, זה מנציח את הפערים ומעלה את העומס שהתייחס אליו קודם מאזן ובטח יתייחס אליו אמיל סמעאן, כמנהל הפורום ואז פשוט אין מענה לחברה הערבית ברמת שירותי רווחה.
<סמאח אלחטיב-איוב: חסם עומק נוסף זה סוגית המימון התואם – המטצ'ינג – כחסם שפוגע גם ברשויות הערביות ובכלל.
<סמאח אלחטיב-איוב: והתקווה שלנו, מההמלצות האלה, שהיא התחלה יפה, שפשוט אנחנו רוצים לראות תכנית עבודה עם יעדים מדידים של המשרד, בדיוק איך ההמלצות האלה יישומו ויגיעו בסופו של יום לחברה הערבית, כשיש לנו פערים היסטוריים בתחום של תקינה.
מיכל בירן: אני רוצה להיות מאד מאד ברורה.
מיכל בירן: מדינת ישראל מפקירה את העובדים הסוציאליים.
מיכל בירן: זה כמו לשלוח את החיילים לחזית בלי אפודים ובלי כלי נשק.
מיכל בירן: אם זה היה קורה בתחום הביטחוני זו הייתה ועדת חקירה - - -
חיים כץ: קרה, קרה.
חיים כץ: קרב בלבנון השנייה.
מיכל בירן: נכון, והייתה ועדת חקירה.
מיכל בירן: זה לא קורה בתחום הזה.
מיכל בירן: אז אין פשוט בלו"ז לו"ז.
מיכל בירן: כשפתאום יש מחדל ואישה שורפת את הילד שלה או משהו כזה, העיתונים מאשימים רק אתכם.
מיכל בירן: לעומת זאת, אף אחד לא התעסק, לאף אחד לא היה איכפת ששבתם והתשובה שוב הייתה בגוף השאלה – פשוט לא איכפת.
מיכל בירן: לא היה איכפת ששבתם, לא איכפת שכבר את ההישגים שהשגתם מהשביתה ההיא, רובם לא מיושמים, במיוחד של העובדים הסוציאליים המופרטים בעמותות.
מיכל בירן: והמדינה נהנית באופן ציני ומודע מזה שמדובר בחבורה מאד איכותית של עובדים ובעיקר עובדות, שמרגישים תחושה חזקה של מחויבות לעניין ומשתדלים ומשתדלות בעיקר למלא את תפקידם, למרות המציאות הבלתי אפשרית שבה זה מתרחש.
מיכל בירן: זה לא קורה אגב רק עם העובדות הסוציאליות, זה קורה גם עם מורות, גם עם בלניות שנתקלו בהן פה.
מיכל בירן: יש איזה מכנה משותף כמעט לכל המקצועות האלה והוא שעובדות בהם בעיקר נשים.
מיכל בירן: ואני בטוחה חיים, שאם היו מלא נשים בתעשייה האווירית ואתה לא היית שם - - -
חיים כץ: יש מלא, מלא.
חיים כץ: יש מעל 3,000 נשים.
מיכל בירן: אם אתה לא היית שם וזה היה הופך להיות מקצוע נשי, אז גם שם היית מוצא השלמה לשכר מינימום.
חיים כץ: אם אני לא הייתי – יכול להיות.
מיכל בירן: אבל זה שחצי מהמדינה הזאת תלוי על זה שאדם אחד עומד עם האצבע בסכר זה דבר לא סביר.
מיכל בירן: אני רוצה להתייחס בנוסף למקרה הספציפי שמדובר פה, שלא כל כך התייחסו אליו.
מיכל בירן: אל העובדים הסוציאליים לסדרי דין.
מיכל בירן: חוץ מזה שכל מה שהעובדים הסוציאליים עושים זה באמת הבייס של הבייס של ההישרדות החברתית של המדינה הזאת, כאן אנחנו מדברים על זה שיכול להיות שיש ילד או ילדה שמנוצלים מינית בבית שלהם ונשארים בבית כי לא היו מספיק עובדים סוציאליים שיילכו לגבות את התסקירים האלה.
מיכל בירן: תקנו אותי אם אני מבינה לא נכון.
<קריאה: את מערבת - - -
חיים כץ: לא, לא, סליחה, סליחה.
חיים כץ: היא תערבב ותגיד ואף אחד לא יעיר לה, גם אם היא תערבב.
מיכל בירן: בקיצור, יש אנשים, ילדים ומשפחות שנמצאים במצבים בלתי אפשריים בגלל העומס הזה, ואז הן גם אלו שמקבלות את הטענות ואת הצעקות ואת התסכול של האנשים – על למה מחכים כל כך הרבה זמן.
חיים כץ: פה, הוועדה לא צריכה עובדים סוציאליים.
חיים כץ: צריך הגינות והתייחסות והיא מדברת וגם אם היא מדברת על מה שלא קורה, שלא לעניין, שלא יעירו לה.
מיכל בירן: בקיצור, אני דווקא רציתי שכן.
חיים כץ: מה שלא קורה אמרתי.
מיכל בירן: בקיצור, אני חושבת שהמצב הזה הוא בלתי אפשרי וחוץ מהבעיה הכללית והגדולה, מדובר פה על משהו כן קונקרטי.
מיכל בירן: מדברים פה על תוספת של 150 תקנים של עובדים סוציאליים, שנדרשים כאקמול, זה אפילו לא הבראה של המערכת, אבל להביא את המצב מבלתי אפשרי ורשלני, לכמעט סביר, שזה גם לא טוב, אבל זה לפחות כמעט סביר.
מיכל בירן: ושוב, אני יודעת שזו לא חכמה להגיד את זה בעבודת העבודה והרווחה, כי זו ועדה שבאופן מסורתי יושבים בה אנשים חברתיים ביותר מכל הסיעות השונות של הבית, וכשחיים עומד בראשה זו הוועדה היחידה שלפעמים מצליחים לעצור בה כל מיני דברים כמו תכנית ויסקונסין.
מיכל בירן: אז זה לא חכמה להגיד את זה פה, אבל - - -
חיים כץ: אז את רואה מה קורה?
חיים כץ: עכשיו כשאין תקציב, בגלל אי הסכמה להעביר לפה כמה נושאים שהם חייבים להיות פה.
מיכל בירן: מבחינתם זו בחירה רציונאלית, חיים, כי הם יודעים מה יקרה להם פה.
מיכל בירן: אני כן פונה למנכ"ל המשרד.
מיכל בירן: שוב, אני מעריכה את העבודה שעשיתם, אני חושבת שאני מסכימה עם רוב ההמלצות שלכם וכן היה שם פתח לתקווה.
מיכל בירן: אני מקווה ואני בטוחה שאנחנו חברי הוועדה נעשה כמיטב יכולתנו – אופוזיציה וקואליציה – כן להציק לממשלה, שחלק כמה שיותר גדול מההמלצות שלכם ייושם.
מיכל בירן: אבל אני אומרת, כאן יש לנו עניין קונקרטי ואני רוצה לשמוע את תגובת המשרד – איך אנחנו משפרים לפחות בקצת את המצב הספציפי הזה.
חיים כץ: זה יהיה בסיכום.
חיים כץ: פרופסור מיכל קרומר, בבקשה.
<מיכל קרומר-נבו: שמי מיכל קרומר-נבו ואני פרופסור באוניברסיטת בן גוריון.
<מיכל קרומר-נבו: אני רוצה להגיד שאני יושבת כאן ואני מאד מודאגת.
חיים כץ: גם אנחנו.
<מיכל קרומר-נבו: אני מודאגת כי לקראת הישיבה הזאת חיפשתי קצת מה ההיסטוריה של הדיונים על תקינה של עובדים סוציאליים ומצאתי היסטוריה ארוכה כאורך הגלות, שהתחילה כבר לפני יותר מ-30 שבה, שבה בהמשכן המפואר הזה דנים בנושא של תקינה של עובדים סוציאליים ולרוב לא מתקבלות החלטות, וגם כאשר הן פה ושם התקבלו, הן אף פעם לא יושמו.
חיים כץ: פה בוועדה הזאת, אחרי 62 שנה הכנו חוק שאלמנות צה"ל יקבלו גמלה ואחרי 11 שנה העברנו חוק על תרומת ביציות ואחרי 70 שנה העברנו חוק כזה, מה שהתגלגל פה ומה שמגיע לגבי חלוקת הרכוש ופנסיה לבני ובנות זוג.
חיים כץ: עבר בוועדה אחרי שהתגלגל עשרות שנים במקומות אחרים, אז דווקא פה מקבלים החלטות, אבל זה קשה.
חיים כץ: הם משתדלים לא להביא לפה חומר, ואני לא מתכוון ללבן.
<מיכל קרומר-נבו: אז אני חושבת שאני אשמח.
<מיכל קרומר-נבו: זאת אומרת אני אשמח שלא להרגיש - אני חושבת שגם אני ואולי גם עוד חברים שיושבים כאן – שלא להרגיש באמת סטטיסטיים בתוך איזה שהוא משחק שהתוצאה הסופית שלו כבר נקבעה מראש.
<מיכל קרומר-נבו: אני אשמח אם אנחנו באמת נחליט – אם אתה וחבריך וכל האנשים שיכולים באמת להחליט – יחליטו לעשות מעשה ולא לדבר דיבורים.
<מיכל קרומר-נבו: אני חושבת שחלק מהעניין של התקינה של העובדים הסוציאליים והחוסר בעובדים הסוציאליים, ולאו דווקא של פקידי סעד לסדרי דין, ולאו דווקא פקידי סעד לחוק נוער, אלא אני מדברת דווקא על מה שנקרא עו"ס משפחה – המקצוע הכי שכוח והכי זנוח אולי בתוך העבודה הסוציאלית.
<מיכל קרומר-נבו: אני חושבת שחלק מזה שיש לדיון הזה היסטוריה כל כך ארוכה ולא מוצלחת קשור בזה שיש חוסר אמון גדול גם בתוך המערכות שלנו, גם בתוך מערכות הרווחה וגם מחוץ למערכות הרווחה, הן באנשים שחיים בעוני וביכולת שלהם להשתנות או לשנות את מצבם, והן בעובדים הסוציאליים שמטפלים בהם.
<מיכל קרומר-נבו: אני חייבת להגיד שבעניין הזה יש גם חוסר נכונות לראות באנשים שחיים בעוני, כמו שפרופסור יונה רוזנפלד אמר – בני ברית – ולראות את הכוחות שלהם ואת היכולות שלהם לצאת מהעוני ולראות את המאבק שהם נאבקים באופן יום יומי בעוני.
<מיכל קרומר-נבו: יש איזו שהיא תפיסה, שאני חושבת שהיא שגויה, שאנשים שחיים בעוני, באיזו שהיא צורה מגלמים בגופם את העוני.
<מיכל קרומר-נבו: העוני הפך להיות חלק מהם, חלק מתרבותם, חלק מתפיסת העולם שלהם, ושלכן יש להשקיע את המשאבים הדרושים המינימאליים, אבל אין טעם בתקוות גדולות כי זה קשה.
<מיכל קרומר-נבו: ואני רוצה להגיד, ולא רק על סמך מחשבות שווא, אלא על סמך ניסיון מסוים בעולם המעשה, שזה לא נכון.
<מיכל קרומר-נבו: אם מאמינים באנשים שחיים בעוני – מגיעים להישגים מאד גדולים.
<מיכל קרומר-נבו: ודבר דומה קורה לעובדים הסוציאליים שעובדים עם המשפחות האלה, שהם עובדי משפחה שלא זוכים לשום גג יוקרתי שהוא והתמחות ייחודית לעבודה שלהם, ועכשיו המשרד באמת עושה הרבה מאמצים בכיוון הזה בתוך הרפורמה וכו' וכו', לעשות קורסים והכשרות וכו', שגם לגבי עו"ס משפחה יש מחשבה גם שהם לא רוצים לעבוד עם משפחות שחיות בעוני, וגם שאם יעבדו במשפחות שחיות בעוני – תדבק בהם החולשה הזאת ובעצם הם לא באמת, חבל לתת להם תקנים נוספים, מכיוון שהם לא יודעים לנצל אותם, ממילא הם מבזבזים את הזמן, ממילא הם לא עושים עבודה מקצועית וכו' וכו'.
<מיכל קרומר-נבו: זה הפתרון שאני מציעה כאן לבעיה הזאת.
<מיכל קרומר-נבו: אני רוצה להגיד שאני חושבת שוועדות אלאלוף הן המלצות עדינות.
<מיכל קרומר-נבו: ועדת אלאלוף המליצה על תוספת של 1,500 תקנים של עובדים סוציאליים.
<מיכל קרומר-נבו: ועדת אלאלוף המליצה לתת כלים לעובדים סוציאליים שעובדים עם משפחות שחיות בעוני, גם כלים ברוח הדברים שרן מלמד התייחס אליהם, גם כלים מקצועיים ברוח של הכשרה והמתמחות מיוחדת לעבודה עם משפחות שחיות בעוני.
<מיכל קרומר-נבו: אני רוצה להגיד שלא רק ועדת אלאלוף חשבה כך, אלא שיותר מ-70 אקדמאים וחוקרים מכל האוניברסיטאות ומכל בתי הספר לעבודה סוציאלית בארץ, ביוזמת עוס"ים שינוי, שזו קבוצה של סטודנטים לעבודה סוציאלית, חתמו על מכתב יישום המלצת ועדת אלאלוף – הוועדה למלחמה בעוני, שאודט מוכנה לחלק כאן.
<מיכל קרומר-נבו: אנחנו לא ידענו שאפשר לחלק לפני - - -
חיים כץ: אי אפשר לחלק עכשיו.
<מיכל קרומר-נבו: אוקיי.
<מיכל קרומר-נבו: אז אני אשמח לתת לך את העותק שלי ואנחנו - - -
חיים כץ: יש לי כבר.
<מיכל קרומר-נבו: ואנחנו נשמח לתת לכולם עותקים שיש אצל אודט.
<מיכל קרומר-נבו: זה בעצם מסמך של חוקרים שחתומים על מכתב שאומר שהם מסכימים עם ההמלצה הזאת של ועדת אלאלוף וקוראים בעצם לקבלה.
<אמיל סמעאן: שמי אמיל סמעאן, אני עובד סוציאלי, מנהל מחלקת הרווחה בפקיעין ויושב ראש פורום מנהלי מחלקות רווחה בקרב האוכלוסייה הערבית.
<אמיל סמעאן: יש דבר כזה.
<אמיל סמעאן: רק כדי לסבר את האוזן – אנחנו עמותה, אנחנו חלק בלתי נפרד מפורום איגוד מנהלים ארצי ואנחנו חלק בלתי נפרד מהאיגוד המקצועי שלנו, שהם מייצגים אותנו.
<אמיל סמעאן: העמותה שלנו הוקמה בשנת 2003 כדי לטפל באוכלוסייה הערבית הנזקקת מול משרדי הממשלה ובמיוחד מול משרד הרווחה.
<אמיל סמעאן: אני חייב להודות למשרד הרווחה - - -
חיים כץ: אתה לא מודה לכלום.
חיים כץ: בוא תדבר לעניין, כי יש לנו עוד רבע שעה והמנכ"ל צריך לדבר ואנחנו מסיימים את הדיון.
<אמיל סמעאן: אז מתוך התודה שלי אני רוצה בעניין הזה לומר, שלמרות שהייתה תוספת משמעותית באמת בשנים האחרונות בקרב האוכלוסייה הערבית, אני רוצה להגיד ש-50% או 60% מהאוכלוסייה, כפי שדיברו החברים – נמצאת בקו העוני ועוד יותר עם תכניות שזרמו למחלקות הרווחה, כמו התכנית הלאומית ומועדונים לקשישים, זה מגביר עוד יותר ויותר על העובד הסוציאלי בתוך החברה הערבית.
<אמיל סמעאן: בסקר שעשינו מצאנו כי עובד סוציאלי במחלקות הערביות מטפל בתיקים של כ-250 עד 300 משפחות.
<אמיל סמעאן: אנחנו כפורום מנהלים אומרים שאנחנו מוכנים ומקבלים את המלצות ועדת אלאלוף ובכך אנחנו שמחים.
<אמיל סמעאן: זה דבר אחד.
<אמיל סמעאן: אם אנחנו יורדים לפי ההמלצות לבין 50 או 60 תיקים, אז הבקשה שלנו מהמשרד תהיה לתוספת של 500 תקנים לפחות ואנחנו נשמח מאד לקבל אותם.
חיים כץ: 300 לא תשמח?
<אמיל סמעאן: גם 300.
<אמיל סמעאן: אני אתפשר איתך.
<אמיל סמעאן: אני יכול עכשיו לחתום לך שאנחנו גם מסכימים ל-300 תקנים נוספים.
חיים כץ: הצלצול הזה אומר שבעוד רבע שעה מתחילה המליאה וכשמתחילה המליאה הוועדות מסיימות את העבודה.
חיים כץ: קצת סקירה מה זה כנסת, שתדעו, אתם באים לפה.
חיים כץ: הוועדות עובדות רשמית ל3 פעמים בשבוע, גם בפגרות, עובדות לא רשמית, לפעמים 5 ימים בשבוע מהשעה 8:00 עד השעה 16:00.
חיים כץ: בימים שני ושלישי מתחילה המליאה בארבע.
חיים כץ: צריך אישור מיוחד לוועדות לעבוד כשהמליאה עובדת.
חיים כץ: ביום רביעי המליאה מתחילה בשעה 11:00.
חיים כץ: ב-11:00 זה מתחיל בשאילתות ועובר להצעות חוק פרטיות ואז הוועדות עובדות עד השעה 13:00.
חיים כץ: ואם לא ...
חיים כץ: למישהו, אז יפטרו את יושב הראש.
<אמיל סמעאן: אז משפט אחרון, אחרי שגזלת ממני את הזמן.
<אמיל סמעאן: אני רוצה באמת לברך על העבודה ואני מקווה שיהיו תוצאות.
<אמיל סמעאן: אנחנו באמת זקוקים לזה וצריך לשים אותנו, את מחלקות הרווחה, בסדר עדיפות.
<רותי יהושע: שלום.
<רותי יהושע: קוראים לי רותי יהושע ואם אפשר להיות קשובים כי אני קצת מתרגשת.
<רותי יהושע: אני אם לשישה ילדים, משפחה שלא מוותרת על אחדות החיים והמשפחה.
<רותי יהושע: מתגוררת במעלה אדומים.
<רותי יהושע: למדתי מגוון תחומים ביניהם הנחיית הורים, הנחיית זוגיות ומזכירות וכיום אני מחפשת עבודה בתחום.
<רותי יהושע: אני פעילה חברתית כ-27 שנים בארגונים שונים בירושלים.
<רותי יהושע: בתקופה שהייתי מחוסרת דיור פעלתי בפרויקטים לדיור ציבורי, סנגור קהילתי ואני פעילה חברתית בשדולה למאבק בעוני.
<רותי יהושע: כחלק מפעילותי החברתית והצורך שאני רואה בעריכת שינוי חברתי בנושא העוני, הגעתי להשתתף בוועדת אלאלוף.
<רותי יהושע: ביום הראשון בו הגעתי לוועדה, עת מצאתי עצמי מוקפת אנשי אקדמיה, מנכ"לים של משרדים שונים, אנשי רווחה ועוד גורמים בכירים אחרים, חשש גדול כמו עכשיו מילא אותי ושאלתי את עצמי – מה אני עושה פה?
<רותי יהושע: לצד הפחד והחרדה הבנתי מיד שאני פה לא רק בשבילי אלא בשביל האנשים והמשפחות שחיות בעוני, כי יש לעבודת הוועדה חשיבות גדולה וניתנת לי הזדמנות להשפיע על המצב הקיים.
<רותי יהושע: אך לצערי מתברר לי כי כנסת ישראל החליטה לשים את הדו"ח שעמלתי עליו בהתנדבות, לא פחות מכל מי שהיה שם – נשאר סגור במגירה ואני שואלת למה.
<רותי יהושע: האם מדינת ישראל יודעת מה זה עוני בכלל?
<רותי יהושע: האם במדינת ישראל יודעים מה זו פנייה לרווחה או עבודת שטח?
<רותי יהושע: כל אחד מגיע לוועדה עם הידע שהוא רכש על החיים בעוני.
<רותי יהושע: אני מגיעה עם ניסיון של 51 שנים של חיים בעוני.
<רותי יהושע: חיים בכאב.
<רותי יהושע: עוני, ניצול חברתי.
<רותי יהושע: חיים בהם אנשים אחרים מחליטים על חיי, וזהו ידע שאי אפשר לרכוש בספרים, לא בסקרים, לא במספרי תיקים.
<רותי יהושע: זהו ידע שרוכשים באופן יום יומי, מתוך מציאות חיינו ונתונים יבשים.
<רותי יהושע: אני החלטתי לשים את הפצע, את כאב הלב על השולחן.
<רותי יהושע: אני מביאה בפני הוועדה את המלצותיי מניסיוני האישי של חיים בעוני, אך הפרשנות למציאות בשטח שונה.
<רותי יהושע: המחוקקים מפרשים את חיי אחרת בשלט רחוק, אבל החוויות הן אישיות ולכן כדי להבין את החיים בעוני צריך להסתכל עליו דרך החיים של האנשים ולעבוד בשיתוף פעולה, עקב ההחלטות והגזרות שנעשו במדינת ישראל.
<רותי יהושע: עוני זה לא גזירה משמיים, זו גזירה של המצביעים נגד ובעד ולא יודעים מה הם עוני, כאב, פחד, חרדה.
<רותי יהושע: אז כמו שכבר בטח הבנתם, אני מוכרת בלשכת רווחה מיום היוולדי.
<רותי יהושע: פעם חשבתי שאני היחידה בעולם במצב הזה.
<רותי יהושע: היום אני יודעת למה זה ככה ולמה עד עכשיו לא קיבלתי מענה אישי, שיאפשר לי להצליח להתמודד לבד, בלי להתלוות ברווחה ומדוע העוני מתפשט לכל עבר.
<רותי יהושע: העומס בלשכות הרווחה הוא בלתי נסבל.
<רותי יהושע: אני פונה אליכם בבקשה ובהמלצה שתעבדו על זה, כל פעם תצמצמו משפחה אחת ליציאה ממעגל העוני ותעברו לשנייה, במקום לאסוף עוד תיקים ומספרי תיקים.
<רותי יהושע: תנו את כולכם ותקשיבו לצרכים ולהרגשות של המשפחות.
<רותי יהושע: תתנו מזמנכם.
<רותי יהושע: תשאלו איך עושים את זה.
<רותי יהושע: תאפשרו לעובדים הסוציאליים לעשות את עבודתם, לשבת ולהקשיב ובאמת להיות איתנו ולעזור.
<רותי יהושע: עוני בעיני זה לא רק להשלים מקרר או מכונת כביסה או ארגז אוכל מסכן.
<רותי יהושע: למה לכם לעשות את זה?
<רותי יהושע: יש תפיסה לא נכונה בכנסת ובמשרדי הרווחה ובחברה בשנות חייה של מדינת ישראל, על משפחות החיות בעוני.
<רותי יהושע: הסיבה לכך היא שחברי הכנסת לא יורדים לעם, לשטח.
<רותי יהושע: עובד סוציאלי ושר הרווחה לומדים באוניברסיטה על חוקים ומדיניות, מה זה רווחה וכו', אך הם לא נמצאים בביתי ולא בתוך ליבי, להרגיש מה מתחולל בתוכי.
<רותי יהושע: לפעמים נדמה לי שאולי נהנים שיש יותר עניים או יותר בעיות וסיפורים מזעזעים.
<רותי יהושע: הרעיון להכליל אנשים שחיים בעוני כאנשים לא עובדים, כאנשים שלא לוקחים אחריות על עצמם, בוועדה למאבק בעוני מתברר אחת.
<רותי יהושע: מדינת ישראל לא מבינה מה הן הזכויות, החובות והצרכים של האזרחים.
<רותי יהושע: אז תתפלאו.
<רותי יהושע: אני עובדת מגיל 14.
<רותי יהושע: אני הייתי מזכירה 13 שנים.
<רותי יהושע: עבדתי בניקיונות.
<רותי יהושע: עובדת בגנים ועוד ועוד.
<רותי יהושע: איך?
<רותי יהושע: איך לא יהיה יחס מזלזל של חוסר כל?
<רותי יהושע: כל כך הרבה האשמות, סטיגמות ובושות ללשכת הרווחה על ידי הפונים.
<רותי יהושע: איך, כשאין תקנים ולא כוח אדם?
<רותי יהושע: לא מקום ישיבה ולא פרטיות לי, כשהמדינה מתנערת מאחריות.
<רותי יהושע: פעם אמרתי לשכנה שאני יודעת שהיא במצוקה קשה, ככה הודיעו בתקשורת – לא להשאיר אנשים שכנים במכות – וניסיתי לתת לה עצה: תיגשו לרווחה, יעזרו לכם, אל תוציאו תסכולים אחד על השני בבית.
<רותי יהושע: זה לא שווה.
<רותי יהושע: התשובה שלהם הייתה – מה נראה לך שהם יעשו?
<רותי יהושע: מה הם עושים בכלל?
<רותי יהושע: נראה לך שאני אעבור את ההשפלות האלה?
<רותי יהושע: חוסר יחס, חוסר זמן.
<רותי יהושע: המקרר שלי אולי לא יהיה מספיק חמור בשבילם.
<רותי יהושע: המקרה שלהם לא יהיה חמור בשבילם.
<רותי יהושע: ואני שוכחת שאני עוברת את מה שאותה אחת אמרה.
<רותי יהושע: העומס על העובדים הסוציאליים הוא בלתי נסבל, לא רק לעובדים הסוציאליים, הוא בלתי נסבל גם לפונים עצמם.
<רותי יהושע: בעת ובעונה אחת היא מטפלת במשפחות אחרות תוך כדי שאני מספרת לה על כאבי ועל הצרכים שלי.
<רותי יהושע: היא צריכה לבחור איזה מקרה קשה יותר היום.
<רותי יהושע: מי בטיפול נמרץ.
<רותי יהושע: הייתכן שהיא תוכל להתפנות?
<רותי יהושע: הייתכן שבשנת 2014 עוד מעט שנת 2015 – אין הכרה בעוני?
<רותי יהושע: כפעילה חברתית בוועדה למלחמה בעוני, הייתי שותפה וחברה פעילה בכל מפגשי ועדת המשנה.
<רותי יהושע: אפרט כמה מהמלצותיי: התערבות בזמן הנכון תסייע במניעת הגעתם של אנשים לחיים בעוני ותעודד אותם לצאת מן מהשברים הרגשיים והכלכליים.
<רותי יהושע: יש לעבוד ביחד עם האנשים החיים בעוני, הרוצים לשנות את מצבם, על מנת לסייע להם ולצמוח ולא לצבור כישלונות אשר משפיעים על האישיות, על האדם ועל המוטיבציה שלו.
<רותי יהושע: יש לזכור שלמצבו האישי של האדם אין השפעה רק עליו אלא על כל משפחתו.
<רותי יהושע: הצלחתו תאפשר לו לקדם גם את ילדיו ולהוות עבורם דוגמא חיובית.
<רותי יהושע: במבט לאחור אם היו נותנים לי כלים והכוונה נכונה, אני חותמת כאן שמצבי הכלכלי והאישי היה יותר קל.
<רותי יהושע: אם הזכויות שלי כילדה בסיכון גבוה היו רבות יותר והייתי מקבלת יותר ידע וכלים, אז הפערים בחיי היו מצטמצמים ולא הייתי מושכת 27 שנים של סבל וייסורים, תוך שאני בוחרת בכוחות ולא בחולשות.
<רותי יהושע: ככל שאדם קם, גם אנשים שחיים בעוני זכאים לקבל החלטות על חייהם, על כל היבטיהם האישיים, המשפחתיים והמדיניים.
<רותי יהושע: אף אדם אינו יכול להיכנס לנעליו של אחר ויהיה זה מסוכן שננסה לעשות זאת.
<רותי יהושע: כך גם המדינה אינה צריכה לקבל החלטות עבור אנשים החיים מבלי שיהיו שותפים מלאים לקבלת ההחלטות.
<רותי יהושע: יש במדינת ישראל חוקי רווחה עוד מתקופת לשכת הסעד, שמגבילים את לשכות הרווחה שקיימות היום.
<רותי יהושע: חוקים אלה מיושנים ואינם מתאימים עוד היום.
<רותי יהושע: יש לבחון את החוקים ואת התנאים ולהתאים אותם למציאות של היום.
<רותי יהושע: מוסיפים עוד זכויות ועוד משימות לעובדים הסוציאליים, אך הם לא יכולים לבצע אותן.
<רותי יהושע: אז מה כל זה שווה?
<רותי יהושע: מחלקות חדשות לשיתוף פעולה בין גורמי הממשלה לרווחה.
<רותי יהושע: דיור, ביטוח לאומי, בריאות, חינוך וארגונים ועמותות חייבים להיות שותפים ביחד.
<רותי יהושע: הייתי שותפה מלאה כפעילה חברתית בוועדת אלאלוף והבעתי את דעתי, גם כתבתי מסמך משל עצמי כפעילה חברתית, שמשמיע את הקול של האנשים שחיים בעוני.
<רותי יהושע: סיפרתי את כאבי, פתחתי את ליבי והנה אני שומעת שהדו"ח נמצא במגירה.
<רותי יהושע: מה הבעיה, אני שואלת?
<רותי יהושע: לא די בכך שעל חשבון זמני, בלי שכר, הכל בהתנדבות, כי אני יודעת את הכאב.
<רותי יהושע: די למשוך.
<רותי יהושע: אני רוצה פתרונות.
<רותי יהושע: אם קשה לכם – אז אני אוציא את הדו"ח מהמגירה.
<רותי יהושע: אני אעזור לכם ואתם תוסיפו עובדים סוציאליים שיעזרו לנו לצאת ממעגל העוני.
<רותי יהושע: עוד סומכים.
<רותי יהושע: עוד סומכות.
<רותי יהושע: החלום שלי הוא ללמוד עבודה סוציאלית ולעזור גם לאחרים.
<דורון יהודה: שמי דורון יהודי מארגון נכי הפוליו.
<דורון יהודה: לא שמעתי את הנושא של הנכים פה, גם לא ב - - -
חיים כץ: בסדר, בשביל זה קיבלת רשות דיבור.
<דורון יהודה: אני רוצה להגיד דבר כזה: יש היום 230,000 נכים שחיים מקצבה של 2,600 שקלים וגם פחות.
<דורון יהודה: אני שואל – כאשר היום אנחנו מדברים על 2,600 שקלים – מי יכול להתקיים בכלל מסכום כזה?
<דורון יהודה: אני מדבר על נכים שיש להם הוצאות, אני מדבר על דברים שהממשלה, הכנסת דאגה שיעלו את המע"מ על המים, המים עלו, החשמל עולה, הכל עולה ואותם נכים נשארים עם אותה קצבה.
<דורון יהודה: אני שואל אתכם איפה קו העוני?
<דורון יהודה: קו העוני נמצא בקרב אותן קבוצות שמתביישות לומר לכם שהם בקו העוני.
<דורון יהודה: הם לא יגידו את זה.
<דורון יהודה: גם רבים מהם לא הולכים למחלקת הרווחה ולא לעובדים הסוציאליים ואוכלים את עצמם במסגרת האישית שלהם, משום שכבר יש להם בושה מפני הנכות והנכות היא חלק מהדבר שמונע מהם להיות עוד מסכנים ולבוא ולהגיד אנחנו גם מסכנים שאין לנו מה לאכול.
<דורון יהודה: אז אני שואל אתכם – מה אתם עושים?
<דורון יהודה: באים אלי נכים ברחוב ושואלים אותי – מתי מתחילים את הקצבה?
<דורון יהודה: אני מבקש שתהיה התייחסות לא רק לעניין של השכר, אלא גם למרכיבים שיש מסביב, שכל הזמן מגדילים אותם.
חיים כץ: בשעה 14:00 יש דיון באולם נגב על העוני בכללותו.