GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<טלינה וינקור: זה מקרה מאד עצוב.
<טלינה וינקור: שמי ד"ר טלינה וינקור, ראש צוות בריאות הנפש בשב"ס ואחראית על תכנית מניעת אובדנות בשב"ס.
<טלינה וינקור: המקרה הזה הוא מקרה תשיעי השנה ולא חמישה עשר.
<טלינה וינקור: אנחנו התחלנו את התכנית למניעת אובדנות משנת 2010.
<טלינה וינקור: בנינו את התכנית בתכנון רב שנתי למשך חמש שנים.
<טלינה וינקור: הייתה לנו ירידה מאד יפה והשנה, לצערנו, השנה לא טובה במספרים.
<טלינה וינקור: אנחנו מחפשים את הסיבה.
<טלינה וינקור: אני מאד מתחברת לדברייך, כי מקרה אובדנות הוא מקרה שאנחנו צריכים לבוא אליו ואין פה איזה שהוא פתרון קסם איפה אנחנו נאשפז אותם.
<טלינה וינקור: כל מקרה לגופו של עניין.
<טלינה וינקור: הבחור האחרון עליו דובר היום בבוקר, הוא בחור שהגיע אלינו שעה לפני ההתאבדות.
<טלינה וינקור: הוא היה אצלנו בדיוק שעה והיה בתא - ויש לי נתונים מאד ראשונים, כשבאתי דיברתי על זה גם עם ימימה.
<טלינה וינקור: הוא היה אצלנו שעה בתא עם תשעה עצורים אחרים והצליח להתאבד.
<טלינה וינקור: השב"ס השקיע רבות בתכנית.
<טלינה וינקור: התכנית בנויה בעצם על כל העקרונות של תכניות בין לאומיות.
<טלינה וינקור: אנחנו צמצמנו את נקודות האחיזה.
<טלינה וינקור: אנחנו בנינו תאים מיוחדים להשגחה ולפיקוח.
<טלינה וינקור: אנחנו בנינו כ-300 תאי השגחה ופיקוח, שאנחנו רואים את הבן אדם בחדר ולא רואים אותו במקלחת ובשירותים, ויש לנו תאי השגחה מיוחדים שזה תא מרופד, שאנחנו רואים אותו במשך 24 שעות במידת הצורך.
<טלינה וינקור: זה למקרים שיש סכנה מיידית לחייו.
<טלינה וינקור: אנחנו נתנו הכשרה רחבה לכל סוהרי השב"ס.
<טלינה וינקור: אנחנו גייסנו קרימינולוגים ופסיכיאטרים.
<טלינה וינקור: בניית התכנית הייתה קשורה בעצם להעברת בתי המעצר לשירות בית הסוהר.
<טלינה וינקור: אנחנו התחלנו לעלות במספרי המתאבדים שם והנושא הפך נושא כואב בשב"ס, כי בעצם עצורים זה היה עולם שלא כל כך מוכר לנו כמערכת.
<טלינה וינקור: אנחנו יותר היינו מכירים את מערכת השפוטים, מערכת בתי הסוהר, ובתי המעצר זה היה שלב נוסף שעברנו.
<טלינה וינקור: בשלב הזה אספר על התכנית.
<טלינה וינקור: זו תכנית שהיא רב שנתית והיא מתמקדת בעצם בהכשרה של סוהרים בתהליך המניעה, בעזרת בעצם מניעת נקודות אחיזה וכלים לאובדנות, או בוא נגיד נגישות לכלים האלה.
<טלינה וינקור: רוב המתאבדים, הרוב המוחלט בקרב המתאבדים אצלנו מתאבדים בתלייה.
<טלינה וינקור: כל המתאבדים שלנו, משנת 2004 זה גברים.
<טלינה וינקור: 98% מהמתאבדים אצלנו הם עצורים ושפוטים על אלימות מאד קשה, גם הבחור האחרון.
<טלינה וינקור: 60% מהם מכורים לסמים ואלכוהול.
<טלינה וינקור: כל גורמי הסיכון שידועים בעולם מרוכזים אצלנו - - -
שולי מועלם-רפאלי: כמובילים.
<יעקב בן יששכר: מביאים אותם למרפאה ואוזקים אותם בידיים וברגליים עם אזיקים וזה גם מה שפורסם.
<יעקב בן יששכר: זה לא נקרא טיפול.
<יעקב בן יששכר: למה הם לא נמצאים במחלקות שהן ייעודיות לדבר הזה?
<טלינה וינקור: אני רוצה לסיים בכמה מילים.
<טלינה וינקור: דרך אגב, לגבי מחלקות ייעודיות, יש לנו מחלקה מיוחדת לאסירים או עצורים, הרוב עצורים שם, שאנחנו רואים סיכון אובדני מאד גבוה.
<טלינה וינקור: אנחנו מנסים לרכז אותם והמחלקה הזאת מאד מצליחה בשב"ס, היא קיימת, אבל זה לא פתרון.
<טלינה וינקור: הפתרון הוא מערכתי.
<טלינה וינקור: הפתרון זה חינוך שומרי סף, הפתרון זה חינוך של רופאים.
<טלינה וינקור: דרך אגב, בתוך שומרי הסף אצלנו נמצאים גם האסירים עצמם.
<טלינה וינקור: אנחנו מבצעים תכנית שמיועדת לאסירים, שהם נמצאים עם אסירים שנמצאים בסיכון אובדני.
<טלינה וינקור: זה בעצם תומכים שעובדים וגם מקבלים משכורת, דרך אגב, אבל הרבה פעמים גם בהתנדבות.
<טלינה וינקור: אני יודעת שאני צריכה לסיים.
שולי מועלם-רפאלי: כן, זהו, תגידי משפט אחרון בבקשה.
<טלינה וינקור: הרבה פעמים הנושא מתסכל.
<טלינה וינקור: אנחנו משקיעים רבות בתכנית ועובדה שהשנה המספרים אצלנו עלו.
<טלינה וינקור: המספרים שלנו קטנים.
<טלינה וינקור: יכול להיות שזה משחק של חוק המספרים הקטנים, שמשחק איתנו פה, אבל הוא משחק גם בנפש שלנו, גם בבטן שלנו.
<טלינה וינקור: הנושא מאד כואב, ואני שוב רוצה להדגיש שהשב"ס משקיע מאמצים רבים.
<טלינה וינקור: אני לא יודעת לגבי המקרה הפרטני, אבדוק אותו.
<טלינה וינקור: אין לי תשובה על המקרה הפרטני הזה, אבל אנחנו מבצעים את החוק.
<טלינה וינקור: אם שופט החליט ונתן לנו צו להחזקה בתנאים מסוימים, אז אנחנו עושים כך.
<טלינה וינקור: תודה רבה.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו אזרחים ומדינה שמנסה לשמור את החוק כמה שיותר.
שולי מועלם-רפאלי: הדובר האחרון לפני שאסכם את הישיבה הוא ד"ר אבשלום אדרת.
שולי מועלם-רפאלי: לצערי אנחנו כבר גולשים מהזמן שלנו, של הדיון ולכן אני אאפשר לד"ר אדרת לדבר ואז נסגור את הדיון.
<אבשלום אדרת: אני נמצא פה משום שהבן שלי התאבד לפני 17 שנים.
<אבשלום אדרת: גם אני לא הייתי מודע לזה שכמות כזאת גדולה של מתאבדים ישנה כל שנה ונרתמנו בעמותה לנושא הזה של מניעת התאבדויות.
<אבשלום אדרת: הרבה מהאנשים שנמצאים כאן שותפים לדרך, שותפים לפעילות והנושא מאד חשוב לנו.
<אבשלום אדרת: אני רוצה להתייחס לנקודה שדיבר עליה חבר הכנסת אברהם מיכאלי.
<אבשלום אדרת: התכנית הזאת היא לשלוש שנים כרגע.
<אבשלום אדרת: עברה שנה כמעט ואני חושב, מעבר להסתכל על חצי הכוס המלאה, שזה יופי שהתכנית יצאה לדרך וזה נורא חשוב, חשוב להסתכל גם על הקשיים והמכשולים שישנם, כדי שהתכנית הזאת תפעל.
<אבשלום אדרת: למשל, במשך השנה הזאת הוכשרו – הרי דיברו כאן כמה חשובה הכשרה של שומרי סף – 1,000 אנשים שומרי סף.
<אבשלום אדרת: התכנית מדברת על 106,000 אנשים שצריכים להיות שומרי סף.
<אבשלום אדרת: לא נספיק בקצב הזה, תוך שנתיים, לתת הכשרה כזאת לעוד 105,000 בני אדם.
<אבשלום אדרת: אנחנו בפיגור גדול מאד בנושא של מתאמים בבתי חולים.
<אבשלום אדרת: אני לא יודע אם אתם יודעים, אבל היום כשיגיע בן אדם אחרי ניסיון אובדני לבית חולים, לחדר מיון, בדרך כלל הוא ייצא משם עם הפניה לטיפול בקהילה או להגיע לפסיכיאטר.
<אבשלום אדרת: זה יכול לקחת בין חצי שנה לשנה במקרה הטוב וזה לא קורה וצריכים להיות מתאמים כדי לדאוג לזה.
<אבשלום אדרת: יש לזה כסף ויש לזה תקנים.
<אבשלום אדרת: מה שאני רוצה להדגיש, חסרה פה התחושה, ולא אצל האנשים שעוסקים בעניין, אולי ברמה המערכתית, חסרה תחושת הדחיפות – להאיץ את הדברים האלה.
<אבשלום אדרת: ועוד דבר אחד שמאד חורה לי, שושי לא דיברה על זה, אבל איך אפשר להזיז תכנית שלמה כשבן אדם אחד צריך חודשים לעבוד לבד?
<אבשלום אדרת: זאת אומרת כל הבירוקרטיה הזאת של גיוס אנשים ליחידה הזאת, הכל מתעכב ולא זז ולא מתקדם.
<אבשלום אדרת: אנחנו באמת, תודות לפעילות של שושי, נציגי העמותה יושבים בוועדות ההיגוי היישוביות, אנחנו עוקבים אחרי הדברים וכואב לנו שהדברים כבר הגיעו לשלב הזה שכבר הנציגים של היישוב מדברים אחד עם השני, אבל זה לא זז.
<אבשלום אדרת: זה לא זז.
<אבשלום אדרת: מה שאני קורה מכאן לכולם באמת – להאיץ את הדרך הזאת.
<אבשלום אדרת: ללכת יותר מהר.
<אבשלום אדרת: אנשים כל הזמן מתאבדים.
<אבשלום אדרת: כל הזמן ואנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו להמשיך.
<אבשלום אדרת: שנים נאבקנו על זה שתהיה תכנית כזאת, עכשיו זה בנפשנו, באמת, לצאת לדרך.
<אבשלום אדרת: גם החקיקה שאת דיברת עליה, שירלי, למה זה מתעכב?
<אבשלום אדרת: למה עדיין יש מקומות גבוהים שאין שם את ההתקנים האלה ואפשר פשוט להרים רגל מעל הגדר ולקפוץ למטה, ואנחנו יודעים על המקומות המסוכנים האלה.
<אבשלום אדרת: אז צריך לפעול מתחושת דחיפות גדולה מאד לעניין הזה.
שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה לסכם.
שולי מועלם-רפאלי: בפתיחת הדברים שלי - - -
אברהם מיכאלי: תרשי לי רק משפט אחד.
שולי מועלם-רפאלי: כן, בדיוק מה שרציתי להגיד.
אברהם מיכאלי: גברתי יושבת הראש, מעבר למודעות, אמרתי קודם שהתכנית נכנסה לפעולה כבר.
אברהם מיכאלי: אנחנו צריכים להיות אולי לא ביום הזה דווקא, מכיוון שזאת הוועדה הכי מתאימה לזה – עבודה, רווחה, בריאות – הכל כמעט מרוכז ביחד.
אברהם מיכאלי: גם משרד הבריאות כאן, גם משרד הרווחה כאן.
אברהם מיכאלי: אנחנו צריכים לבחון את הדברים המעשיים ויש דוגמא אחת שד"ר אבשלום אדרת כרגע דיבר עליה.
אברהם מיכאלי: יש כלים משפטיים שמונעים התקדמות.
שולי מועלם-רפאלי: התקדמות של התכנית.
אברהם מיכאלי: אנחנו מכירים את זה מהכנסת, כי מה לעשות, הקולגות שלי, המשפטנים, כל דבר קשה.
אברהם מיכאלי: הם רק מעלים בעיות ולא מוצאים פתרונות.
אברהם מיכאלי: אם אנחנו נתעסק בפתרונות עוד שנה ועוד שנתיים, הפרויקט הזה בינתיים ייגמר.
אברהם מיכאלי: יש בעיה של מכרזים שכנראה יצאו לדרך כבר לפני חצי שנה ועדיין לא הסתיימו והם כבר לא יסתיימו בקצב הזה, כי תמיד מכשילים אותם בגלל סיבה טכנית כזו או אחרת.
אברהם מיכאלי: כוועדה פה אנחנו צריכים לקרוא למי שאמון על הדבר.
אברהם מיכאלי: רבותי, כל יום שעובר עוד בן אדם מתאבד.
אברהם מיכאלי: אנחנו לא יכולים לתת לכלים המשפטיים והמערכתיים לטרפד את כל הפרויקט.
שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה להודות לחבר הכנסת אברהם מיכאלי שעומד בראש השדולה, על הובלת היום הזה, ועל העלאה שוב ושוב של המודעות בנושא הזה.
שולי מועלם-רפאלי: אובדנות אפשר וצריך למנוע ומהר.
שולי מועלם-רפאלי: זאת המסקנה מהדיון הזה.
שולי מועלם-רפאלי: ומהר הכוונה לאגם את כל הכוחות שאנחנו יודעים לעשות.
שולי מועלם-רפאלי: לאגם את כל הכוחות בהובלת משרד הבריאות, משרד החינוך ומשרד הפנים והקופות והרשויות והמשרד לביטחון פנים והמשרד לאזרחים ותיקים ומשרד הקליטה ומשרד הרווחה – כל המשרדים הרלבנטיים צריכים לאגם את הכוחות ולקרוא מכאן למשרד המשפטים לפתוח את החסמים במידה וישנם, כדי שהתכנית הזאת - שהיא תכנית מופלאה ומוכחת מעל לכל ספק בעולם כולו – שבמקום שמדינה, רשות מקצועית-ממלכתית לוקחת אחריות על מניעת אובדנות והתאבדות – זה מצליח.
שולי מועלם-רפאלי: מספר ההתאבדויות יורד.
שולי מועלם-רפאלי: המטרה שלנו מכאן היא בעצם להביא לירידה במספר ההתאבדויות.
שולי מועלם-רפאלי: להביא לטיפול באנשים האלה, עם הניסיונות האובדניים, להביא לתמיכה וטיפול במשפחות, בתהליכים שנעשים היום וצריכים לגדול ולהתעצם.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו מחזקים את משרד הבריאות שמוביל את התכנית הזאת, לא להרפות.
שולי מועלם-רפאלי: אסור לנו לסיים את התכנית הזאת כשיסתיים התקצוב שלה בעוד שנתיים.
שולי מועלם-רפאלי: ברור שאנחנו התחלנו דרך שיש לה כיוון רציף ומתמשך.
שולי מועלם-רפאלי: היא לא תיגמר בעוד שנתיים, כי התפקיד שלנו זה למנוע את ההתאבדויות, למנוע את כניסת האנשים למעגל הקשה הזה, של ניסיונות אובדניים חוזרים ונשנים.
שולי מועלם-רפאלי: הוועדה תמשיך לעקוב אחרי הטעמת התכנית ברשויות המקומיות בקרב הציבור הרחב, בשינוי התודעה, בשינוי השיח התקשורתי והציבורי, בגיוס שומרי סף.
שולי מועלם-רפאלי: נאמר פה נתון שהוא דרמטי בעיני, כיוון שרופאים הם עדיין לשמחתנו תחת משרד הבריאות, ואם 40% מהאנשים המתאבדים, או עם ניסיונות אובדניים רואים רופאי משפחה, אני קוראת מכאן למשרד הבריאות ולקופות – לבנות תכנית שמתמקדת בשומרי הסף האלה, לבד משומרי הסף הרבים שאנחנו מכירים במערכות האחרות.
שולי מועלם-רפאלי: אני מחזקת את ידיה של שרת הבריאות לדרוש עלייה בתקציב לתכנית הזאת, ככל שהשנים יחלפו; ואני קוראת לכל אחד ואחד מאיתנו לאמץ את אמרת חז"ל – כל אחד מאיתנו הוא שומר סף בתפקיד שלנו, של מציל נפש אחת בישראל – כאילו הציל עולם מלא.
שולי מועלם-רפאלי: אז תודה רבה לכולכם ובהצלחה בהמשך התכנית.
חיים כץ: היום יום שני בשבוע, י"ז בחשוון התשע"ה, ה-10 לנובמבר 2014, ואני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, והנושא:
חיים כץ: הצעת חוק למניעת אלימות במוסדות למתן טיפול (תיקון - אלימות מילולית שלא בפני המטפל), התשע"ה-2014, של חבר הכנסת שמעון סולומון.
חיים כץ: וחבר הכנסת יעקב מרגי איננו - - -
שמעון סולומון: קבוצת חברי כנסת.
חיים כץ: אין קבוצה, רק אתה.
חיים כץ: כל השאר נרשמו סתם.
חיים כץ: זה לא מעניין אותם והם לא באים, ומי שהגיש את זה זה אתה וזו הצעת חוק שלך.
חיים כץ: אם זה היה מעניין מישהו אחר מאלה שהגישו, מהקבוצה, הם היו באים לשבת פה.
חיים כץ: אבל הם לא באים כי לא מעניין אותם.
חיים כץ: בוא, ספר לנו, דבר, חבר הכנסת שמעון סולומון.
שמעון סולומון: טוב, זה חוק, אנחנו מדברים על חוק - - -
חיים כץ: בהכנה לקריאה ראשונה.
שמעון סולומון: כן, הכנה לקריאה ראשונה.
שמעון סולומון: קודם כל, אקדים ואומר שאני כיושב ראש שדולה למען העובדים הסוציאליים אנחנו מקיימים פגישות מסודרות, כמעט כל חודש, ודנים ובודקים מה אפשר לעשות, איך אפשר לקדם, איך אפשר לפתור בעיות.
שמעון סולומון: חלק מהדברים לא מצריך חקיקה אז אנחנו מתקדמים.
שמעון סולומון: בנושא הזה, בעולם שהאינטרנט והרשתות הוא כבר חלק מהחיים שלנו והמתקפות המילוליות שיש בדרכים השונות, זה כבר נהפך למשהו מאוד-מאוד-מאוד קשה.
שמעון סולומון: אני אפילו חוויתי, אתה יודע, כל מיני קריקטורות שאתה לא מאמין מה הם עושים.
שמעון סולומון: אבל אצלי זה כסף קטן, אני לא מתרגש מזה.
שמעון סולומון: אבל האנשים שעובדים בשטח, אם אני אתאר לכם איך הם, אולי - - -
שמעון סולומון: וגם, תשמעו, כשמדברים על זכויות, על חופש הביטוי, זה לא רק כנגד אלה שמגדפים.
שמעון סולומון: יש גם אנשים מאחורי זה, יש גם אזרחים, יש גם בעלי משפחות, ילדים, וצריך להגן עליהם, צריך למצוא את האיזון.
שמעון סולומון: וחשבנו לנכון להביא משהו שהוא מאזן: ששומר מצד אחד על חופש הביטוי; מצד שני, יש לנו גם אזרחים שנותנים שירות, שעובדים יום ולילה כדי להגן על ילדים ועל משפחות מצוקה.
שמעון סולומון: כשאנחנו מדברים על משפחות מצוקה אנחנו מדברים על עובדים סוציאליים בעצם שהם הפנים, שהם הנושאים מול אותם אנשים והם סובלים.
שמעון סולומון: לכן, היום, החוק הזה, לדעתי, זה עלה מהשטח.
שמעון סולומון: זה עלה מהשטח.
שמעון סולומון: זה לא איזה משהו שאני יזמתי אותו במסגרת הפגישות שלנו עם העובדים הסוציאליים.
שמעון סולומון: עלו שני דברים חשובים וזה אחד מהם.
שמעון סולומון: סימן שזה כואב, סימן שזה מטריד מאוד.
שמעון סולומון: בנוסף לשכר הנמוך, לקושי, לשעות, לתקינה, ל-1,001 דברים שיש.
שמעון סולומון: אנחנו צריכים להגן על האנשים האלה, שהם בעצם החיילים של החברה הישראלית.
שמעון סולומון: לכן, אני מודה לך כבר מראש, אדוני היושב ראש, שהבאת את זה לדיון כדי שנוכל להתקדם הלאה.
חיים כץ: אחרי הפתיחה של חבר הכנסת שמעון סולומון, מי שיש לו רצון להעיר, בבקשה.
<חן שמילו: עורך הדין חן שמילו מההסתדרות הרפואית.
<חן שמילו: ראשית, אנחנו מברכים את חבר הכנסת שמעון סולומון על הצעת החוק.
<חן שמילו: אנחנו משתמשים הרבה מאוד בחוק הזה או לפחות מנסים, כי היישום שלו הוא לא פשוט.
<חן שמילו: התופעה הולכת ומתרחבת לפעמים במגזר הרפואי.
<חן שמילו: החוק הזה, הורתו, גם לא רק עובדים סוציאליים אלא בכלל אנשי צוות רפואי.
<חן שמילו: וכפי שרואים - - -
שמעון סולומון: נכון - - -
חיים כץ: הלו, הלו, תן לו לדבר.
<חן שמילו: אני כן יכול להגיד שאנחנו רואים את הנוסח הזה עכשיו, בניגוד לנוסח בקריאה הטרומית, הוא מצמצם מדי.
<חן שמילו: הוא קצת מאכזב אפילו, הייתי אומר.
<חן שמילו: מאחר ונוצר מצב שבו אם מופנית אלימות מילולית וירטואלית, לא ניתן למנוע את כניסתו של אותו או לפחות להזהיר - - -
חיים כץ: כנראה שיש אילוצים.
<חן שמילו: גם כמשפטן אני חושב שאפשר למצוא את האיזון - - -
חיים כץ: אתם עורכי הדין יש לכם, אתם יש לכם כושר ביטוי ענק ויש לכם תחום רחב, ספקטרום רחב של עשייה ודיבורים.
חיים כץ: עשייה ודיבורים.
חיים כץ: אתם בדיבורים תותחים אבל להשיג לפעמים זה קשה.
חיים כץ: וגם לא כל משאלותיו של חבר הכנסת מתגשמות, ויש לו אילוצים של המשרדים.
<חן שמילו: אנחנו פה לעזור.
חיים כץ: לא, אתם לא יכולים לעזור.
חיים כץ: אתם לא יכולים לעזור, אתם יכולים רק להביע עמדה.
<אורי שמואלי: צהריים טובים.
חיים כץ: לפרוטוקול – שם, תפקיד.
<אורי שמואלי: אורי שמואלי, אני עובד סוציאלי לחוק הנוער בעיריית תל אביב.
<אורי שמואלי: אני מודה על ההזדמנות להציג פה את המקרה.
<אורי שמואלי: באתי בעצם לספר לכם קצת איך זה נראה מהשטח כשאתה מותקף מהאינטרנט.
<אורי שמואלי: בכמה מילים: בחודשים האחרונים אני מטפל בכמה תיקים שנחשבים אצלנו מאוד קיצוניים, ברווחה.
<אורי שמואלי: חלק מהעבודה מול המשפחות.
<אורי שמואלי: אני מוצא את עצמי מותקף באינטרנט, כל כמה ימים יוצאות עליי כתבות שמתארות על מעללים ודברים שמעולם לא עשיתי.
<אורי שמואלי: לא מזמן יצאה המודעה הזאת שמזהירה את כל תושבי הסביבה בה אני גר, עם הכתובת שלי, עם התמונה שלי ושל בת הזוג, בה אני מוגדר כפדופיל שצריך להיזהר ממנו ולהתרחק ממנו.
<אורי שמואלי: אני מקבל הודעות לטלפון ממקורות לא ידועים.
<אורי שמואלי: לצערי הרב, הייתי צריך בימים האחרונים להחליף את מספר הטלפון.
<אורי שמואלי: לפני שבועיים מצאתי את עצמי מגיע לגן של הבן שלי, בן השנה, ומודיע לגננת שאני מבקש לא לאפשר לאף אחד להיכנס אלא רק לי ולאשתי, מהחשש שינסו להגיע לילד שלי.
<אורי שמואלי: שלא לדבר על זה שאני מוצא את עצמי גם בשבועות האחרונים מסובב את הבית לפחות פעמיים כשאני מתקרב עם האוטו, לראות שלא מחכים לי.
<אורי שמואלי: אני מסתכל באוטו כשאני אוסף אותו מהחנייה - - -
חיים כץ: כל זה בשביל 5,000 שקל לחודש?
<אורי שמואלי: אני מאוד מאמין בתפקיד שלי.
<אורי שמואלי: אני מאוד מאמין במה שאני עושה.
<אורי שמואלי: אני חושב שאני עושה משהו נכון וטוב, אבל אני לא חושב שאני צריך להיות במקום הזה שאני מוצא מודעות כאלה.
חיים כץ: הלכת למשטרה?
<אורי שמואלי: כמובן.
חיים כץ: ו-.
<אורי שמואלי: המשטרה פועלת בדרכיה.
<אורי שמואלי: אני מעריך מאוד את עבודת המשטרה - - -
חיים כץ: זאת אומרת, עד שמישהו לא מת – לא מת.
שמעון סולומון: לצערנו.
<אורי שמואלי: קטונתי, אדוני.
<אורי שמואלי: אני לא במקום הזה של להעריך את עבודת המשטרה, אבל אני יודע שאני עדיין ממשיך לראות כתבות עליי שמספרות על דברים שבאמת מעולם לא עשיתי: פגיעות בילדים, פדופיל, אשתי ואני מוגדרים כפוגעים בילדים.
<אורי שמואלי: למה?
<אורי שמואלי: למה אני צריך להיות במקום הזה?
חיים כץ: למה מישהו היה צריך לעבוד, המשטרה, יש לך נציג משטרה, הם צריכים לעבוד ולתת בראש למי שעושה את זה.
חיים כץ: והדם של אלה שבאים לעזור לחברה הוא לא הפקר.
<אורי שמואלי: עם האמירה הזאת - - -
חיים כץ: זה לוקח יותר מדי זמן עד שמישהו מגיב.
<אורי שמואלי: אני רק אוסיף משפט אחד: מתוך הכרה קצת עם המערכות, המשטרה יש לה את היכולות שלה והן מוגבלות.
<אורי שמואלי: אני חושב שצריך להיות פה משהו ברמה הרבה יותר גבוהה, איזושהי - - -
חיים כץ: כן, אבל זה לא בחקיקה הזאת, לא במשהו ברמה הרבה יותר גבוהה.
<אורי שמואלי: אדוני, אני באתי להציג רק את הצד שלי ואת האמירה שלי ומה שאני מרגיש.
חיים כץ: צר לי, צר לי שאתה עובר את מה שאתה עובר.
חיים כץ: כן, מר גדעון בן ישראל, מה רצית להגיד?
<גדעון בן ישראל: אנחנו קיבלנו החלטה עקרונית בהסתדרות הגמלאים: אנחנו ניתן יד לכל מאמץ שנעשה לבלום את האלימות.
<גדעון בן ישראל: זו אחת הדוגמאות של מה שמתרחש וזה באמת מתרחב, כי החברה הופכת להיות יותר ויותר אלימה.
<גדעון בן ישראל: לכן, אני תומך בהצעה, ואני גם מציע על פי הניסיון לא לחפש דבר שהוא בשלמות, העיקר להתחיל להזיז עניין.
חיים כץ: טוב, מר גדעון בן ישראל.
<ציפי בר: שמי ציפי בר ואני נציגת האיגוד.
<ציפי בר: אני יושבת הראש של האיגוד במחוז ירושלים והסביבה.
חיים כץ: איגוד העובדים הסוציאליים.
<ציפי בר: איגוד העובדים הסוציאליים.
<ציפי בר: ברור.
<ציפי בר: קודם כל, אנחנו רוצים ממש - - -
חיים כץ: תעזבי את כל הברכות.
חיים כץ: בואי, ניגש.
<ציפי בר: אנחנו מוקירים את העבודה שלו והוא עושה באמת למען העובדים הסוציאליים.
<ציפי בר: הוא בעצמו גם עובד סוציאלי, דרך אגב, אם מישהו לא יודע, ואנחנו מאוד מוקירים - - -
חיים כץ: נצביע לו לכנסת, אל תשכחי.
חיים כץ: ההוקרה של עבודה זה תצביעי לו לכנסת.
<ציפי בר: אנחנו באיגוד ממש אל-מפלגתיים.
<ציפי בר: אנחנו בעד כולם, העיקר שבאמת יראו את המציאות ויסתכלו עליה בעיניים.
<ציפי בר: מה שקורה באמת, זה בשנים האחרונות ועכשיו זה הולך ומתגבר: כל מי שנוגע בתחום מסוים, בילדים או במשהו שמציק למישהו וזה לא לרוחו, למרות שזה ממש הצלת ילדים; כי הוצאת ילדים זה לא עובד סוציאלי יחליט ויש לו קפריזה.
<ציפי בר: זה המון בדיקות, זה המון - - -.
<ציפי בר: אתה בטח יודע.
<קריאה: - - - בית משפט.
<ציפי בר: ובסופו של עניין גם השופטים מחליטים ולא העובדים הסוציאליים מחליטים.
<ציפי בר: אבל מה שקורה שאחרי כל החלטה שלא מוצאת חן בעיני מישהו, מהקטון עד הגדול בעובדים הסוציאליים, לא משנה מי, מכפישים אותו בצורה בלתי רגילה.
<ציפי בר: עכשיו, יש גם פגיעה לא רק בעובד הסוציאלי עצמו אלא גם בילדיו.
חיים כץ: הסביר זה לפנייך, הסביר.
<ציפי בר: תראו, תראו דוגמאות:
<ציפי בר: מלבישים אותם בגדי - - - משהו מזעזע.
<ציפי בר: באמת.
<ציפי בר: שהעובדים נפגעים נפשית ורגשית בצורה חמורה ביותר.
<ציפי בר: אם כאן, המשכן הזה, לא יפתח ולא יאמץ איזשהם חוקים שבאמת יגנו על אותם עובדים שעושים את העבודה שלהם – הם שליחים של המדינה; הם לא עושים את זה כי הם רוצים לעשות את זה.
<ציפי בר: אין להם ברירה.
<ציפי בר: אין מישהו אחר שיעשה את זה.
<ציפי בר: ולכן המשכן הזה צריך ממש להיות מודאג.
<ציפי בר: עד איפה?
<ציפי בר: כי שאלת קודם, אדוני:
<ציפי בר: כל זה תמורת 5,000 שקל?
<ציפי בר: באמת שאלה במקומה.
<ציפי בר: כל זה - - -
חיים כץ: טוב, אבל בואי - - -
<ציפי בר: זה - - -
חיים כץ: כי גם אם יקבלו 7,000 שקל התופעה הזאת לא תיעלם, והשאלה צריכה להיות לנציג המשטרה.
חיים כץ: אני לא יודע אם הוא יכול לתת לנו את המענה – מה הם עושים שזה למנוע את הדבר הזה?
חיים כץ: למה הם לא דופקים בראש אם יש כזה דבר, למחרת, מהיום להיום?
חיים כץ: למה זמן התגובה הוא כזה איטי?
<איריס ענבר: אני עורכת הדין איריס ענבר, אני מעיריית תל אביב.
<איריס ענבר: אני מייצגת את העובדים לחוק - - - סוציאליים בבתי המשפט.
<איריס ענבר: אם יורשה לי אני אתייחס מבחינה משפטית להצעת החוק הזו, שאנחנו כמובן מאוד שמחנו לראות אותה, אבל אם אני זו שצריכה לקלקל את השמחה אז אני אעשה את זה.
<איריס ענבר: קודם כל, אני אתחיל ממה שהכי חורה לי, שהסנקציה היא חסרת משמעות, ואני אסביר: ההרחקה של מטופל, זאת גם כן, אחרי שהוא קיבל התראה של שנה, והסנקציה הכי חמורה שתינתן פה זה הרחקה שלו מהלשכה, היא לא משרתת שום דבר ושום מטרה, וזאת מהסיבה הפשוטה שבדרך כלל ההורים הם המכפישים; הם או מי מטעמם.
<איריס ענבר: לאו דווקא, אפילו ההורים.
<איריס ענבר: הרי יש כל מיני קבוצות שנושאות את הדגל בעניין הזה.
<איריס ענבר: אין להם בכלל גישה למחלקה.
<איריס ענבר: ההורים בכזה סכסוך גבוה עם הרווחה שהם בכלל לא מגיעים למחלקה.
<איריס ענבר: והמטופל הוא הילד, ובילד ימשיכו לטפל כך או כך.
<איריס ענבר: אני הייתי שמחה אם החוק הזה יקבל שיניים, שתהיה סנקציה הולמת: מאסר, קנס כספי גבוה.
<איריס ענבר: אני רוצה להזכיר לכבוד הוועדה הזו שהיום, פרסום שעולה לאינטרנט, אתה לא יכול להסיר אותו.
<איריס ענבר: זה לנצח.
<איריס ענבר: עכשיו, אין לנו חוק שאפשר להסיר את הפרסום הזה - - -
חיים כץ: כן, אבל זו לא הבעיה פה, עכשיו.
<איריס ענבר: זו בעיה מאוד גדולה, אדוני.
<איריס ענבר: אני אסביר לך.
חיים כץ: אבל את יכולה - - -
<איריס ענבר: היום מר אורי שמואלי, אגב, אני מצטערת שאני חודרת לך לפרטיות, אבל הוא שוקל לעזוב.
<איריס ענבר: אז התמורה בעד מה שהוא עושה זה צריך להדאיג את המערכת, שעובדים טובים יעזבו אותה.
חיים כץ: אם בעורכי דין שעשית את התואר שם בעריכת דין הייתם לומדים גם איך הכנסת עובדת, היית מבינה שכל מה שאת מדברת עכשיו זה דברים חשובים אולי אבל הם לא נוגעים לעניין.
<איריס ענבר: למה?
חיים כץ: למה – בחקיקה אחת אי אפשר לערבב חקיקה אחרת.
חיים כץ: עוד מישהו רצה להגיד פה משהו?
<איריס ענבר: - - - הסנקציה תישאר כפי שהיא?
חיים כץ: זה ההסכמות שלו.
חיים כץ: הוא המחוקק.
חיים כץ: זה ההסכמות.
חיים כץ: אם לא, לא היו בכלל.
<איריס ענבר: אני מבינה - - -
חיים כץ: ברגע שהוא העביר את זה וסגר את זה, הוא ישב מול הגורמים, הוא רצה סנקציות יותר גדולות.
חיים כץ: אמרו לו: תשמע, בוא, תעשה סדק בקיר.
חיים כץ: תעשה סדק בקיר, אנחנו נשתדל להרחיב את זה לאט-לאט-לאט-לאט.
<איריס ענבר: זה המקסימום שהושג?
חיים כץ: זה המקסימום שהוא הצליח להשיג.
<גבי פיסמן: עורכת הדין גבי פיסמן, משרד המשפטים.
<גבי פיסמן: אני רק רוצה לציין שהעבירה בחוק העונשין היא עבירה קיימת, עבירה של הסתה לאלימות.
<גבי פיסמן: עבירה - - -
<גבי פיסמן: אני אומרת שהעבירה בחוק העונשין, עבירה לפי סעיף 144(ד)(2), עבירה של הסתה לאלימות או טרור היא עבירה קיימת.
<גבי פיסמן: עבירה חמורה.
<גבי פיסמן: העונש עליה הוא מאסר של חמש שנים.
חיים כץ: את עונה לחברתך המלומדת.
<גבי פיסמן: ולכן כאן מדובר על סנקציה שהיא מעבר לענישה בחוק העונשין.
<גבי פיסמן: מדובר על צעדים מנהליים שיינקטו בלי קשר לפעולות - - -
חיים כץ: ואנחנו עוברים להקראה.
חיים כץ: ממש לא צריך.
<נעה בן שבת: אז אדוני, הנוסח, אני מצטערת - - - אולי לא הנחנו גם את הנוסח בכחול.
<נעה בן שבת: אבל גם אנחנו לא שיקפנו את זה בנוסח.
<נעה בן שבת: הנוסח מתוקן.
<נעה בן שבת: זה נוסח מתוקן שאנחנו התקנו - - -
חיים כץ: אנחנו, את כל תיקוני הנוסח, עורכת הדין נעה בן שבת, את כל הטיפול ואת כל הדיונים נעשה אחרי הקריאה הראשונה, בין השנייה לשלישית נעשה את כל מה שצריך.
<נעה בן שבת: כן, אז אני אקריא כרגע מהנוסח שאנחנו הכנו לדיון.
<נעה בן שבת: הוא לא הנוסח שהיה בהצעת החוק המקורית.
<נעה בן שבת: הצעת חוק למניעת אלימות במוסדות למתן טיפול (תיקון - אלימות מילולית שלא בפני המטפל), התשע"ה-2014 תיקון סעיף 1 – 1.
<נעה בן שבת: "בחוק למניעת אלימות במוסדות למתן טיפול, התשע"א-2011, בסעיף 1, בהגדרה "אלימות מילולית", בסופה יבוא "וכן פרסום המכוון כלפי איש צוות במוסד רפואי או עובד רווחה מסוים, שעלול להביא - - -".
<נעה בן שבת: פה יש שתי אפשרויות: או עלול להביא או "[שקיימת אפשרות ממשית שיביא] לעשיית מעשה אלימות פיזית נגדו או לפגיעה בגופו".
<נעה בן שבת: אני רוצה להגיד, אנחנו מוסיפים את ההגדרה הזאת להגדרה אלימות מילולית שהיום כבר אומרת, כוללת: איומים וכן דברי גידוף, השמצה ביזוי או התבטאות אחרת שיש בה משום פגיעה או השפלה.
<נעה בן שבת: שאני רוצה לציין שבחוק הנוכחי, כשמדובר באיש צוות במוסד רפואי צריך לנקוט את מעשה האלימות כלפי איש הצוות במוסד הרפואי.
<נעה בן שבת: אבל כשאנחנו מדברים על עובד סוציאלי, האלימות יכולה להינקט בכל מקום ואפשר להפעיל את - - -
חיים כץ: תכיני את זה מול המשרדים הרלוונטיים, אחרי הקריאה הראשונה, בין - - -
<נעה בן שבת: אבל פה אני רוצה לדבר על שתי האפשרויות: יש אפשרות "שעלול להביא", שזה משהו מאוד כללי ורחב; לבין "שקיימת אפשרות ממשית שיביא".
<נעה בן שבת: עד כמה אנחנו צריכים לדעת האם הפרסום הזה יביא לאותה פגיעה באדם.
<נעה בן שבת: זו לא פגיעה כללית כלפי כל העובדים הסוציאליים, כלפי הרופאים, זו פגיעה שאומרת, מכוונת, כמו במקרה שתואר פה, כלפי אדם מסוים, קוראת לו בשמו.
<נעה בן שבת: כמובן היא צריכה להיות בקשר לעבודה שלו.
<נעה בן שבת: זה לא אם השכן מפרסם משהו נגדו.
<נעה בן שבת: אם זה קשור בזה שהוא עובד סוציאלי, על רקע הפעילות שלו כמובן.
<נעה בן שבת: רגע, אבל אדוני, על מה?
<נעה בן שבת: על איזו חלופה?
חיים כץ: על שני הסעיפים.
<נעה בן שבת: לא, אבל - - -
חיים כץ: אנחנו נבחר לנו שלא יהיה נושא חדש לפעם הבאה.
חיים כץ: אנחנו נבחר את שניהם - - -
<נעה בן שבת: לא, אז אנחנו נבחר כרגע, בגלל "שעלול להביא" את האפשרות הרחבה, - -
<נעה בן שבת: - - והאפשרות "שקיימת אפשרות ממשית שיביא" זה יהיה יותר מדובר.
<פלאית אורנשטיין: אבל היה כתוב בנוסח שלכם הסתה לאלימות, בין אם הובעו בעל פה ובין בכתב, לרבות באמצעות רשת האינטרנט.
<פלאית אורנשטיין: זו הגדרה הכי עניינית מבחינת - - -
חיים כץ: אבל הם שינו את זה בהסכמות שלהם.
<נעה בן שבת: אבל אנחנו שינינו בהסכמות בשביל להגיד שאנחנו מדברים; הרי אלימות מילולית, איומים וגידוף והשמצה זה כל הדברים האלה.
<פלאית אורנשטיין: נכון.
<נעה בן שבת: לכאורה, הם גם מאוד-מאוד רחבים.
<פלאית אורנשטיין: וגם אם באינטרנט.
<נעה בן שבת: כשאנחנו מדברים על פרסום זה פרסום שיכול להיות בעיתונות וזה יכול להיות בתליית מודעות כאלה.
<נעה בן שבת: הפרסום זה - - - גם האינטרנט - - -
חיים כץ: עורכת הדין נעה בן שבת, שנייה.
חיים כץ: אנחנו אחרי הקריאה הראשונה, חבר הכנסת שמעון סולומון ילך לגורמים שהוא דיבר איתם, ינסה להרחיב את זה חזרה.
חיים כץ: אף אחד לא יצעק שזה נושא חדש.
חיים כץ: ואז נראה איך אנחנו נותנים לחוק שלו שיניים.
חיים כץ: אתה מצביע במקום חברת הכנסת עדי קול.
שמעון סולומון: כן, חברת הכנסת עדי קול.