GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מרים בר ניר: כי נפגע חרדה יכול להיות משותק, ואני ראיתי מה זה.
<מרים בר ניר: ממש שיתוק.
<מרים בר ניר: הכול בסדר – הידיים יכולות לזוז, הרגליים יכולות לזוז.
<מרים בר ניר: הוא לא יכול לזוז.
<מרים בר ניר: וזה קשה לתפוס, קשה להכיל את זה.
<מרים בר ניר: אם אנחנו מדברים קצת – וזו פנייה למשרד הבריאות – בנושא של הרפורמה.
<מרים בר ניר: יש צורך גדול מאוד וחשוב מאוד לשירות לבוא הביתה.
<מרים בר ניר: די מהר נעלמו לנו ביקורי הבית של הרופאים.
<מרים בר ניר: אבל אני יודעת, ואני חוויתי, כמה קשה לקחת ילד או ילדה עם התקף פסיכוטי שלא רוצים ללכת לרופא.
<מרים בר ניר: והעניין הזה לבוא הביתה – ואני קוראת לזה שירות חירום נפשי.
<מרים בר ניר: כמו שיש שח"ל, שירות חירום לב, שירות חירום נפשי.
<מרים בר ניר: לא אמבולנס.
<מרים בר ניר: אמבולנס הוא דבר מאיים ומפחיד.
<מרים בר ניר: דווקא עם אוטו, דווקא עם עובד סוציאלי קליני, עם אחות, להרגיע, בבית, במקום הבטוח.
<מרים בר ניר: כי לקחת מישהו מהרחוב באמבולנס והוא בהתקף חרדה, והוא מתוך האוכלוסייה הרגישה מאוד, לא עזרנו לו.
<מרים בר ניר: לא עזרנו לו, כי הכנסנו אותו מטראומה אחת לטראומה שנייה.
<מרים בר ניר: והנושא הזה של שירות חירום נפשי – אם מדברים על בקשה לרפורמה לבריאות הנפש, ולא אמבולנס.
<מרים בר ניר: וזה לא צריך להיות יקר.
<מרים בר ניר: אם באים ברכב ולא עם מכשור גדול מאוד, פותרים כל כך הרבה בעיות הלאה, להמשך.
<מרים בר ניר: זאת הבקשה שלי מתוך הניסיון ומתוך השטח, ומתוך זה שהיום הארץ כולה – כי היה לנו גם את הצפון ואת המרכז.
<מרים בר ניר: דווקא אלה המקומות שאין בהם מערך.
<מרים בר ניר: אני מוכרחה לומר גם כמה מילים טובות להתקדמות שחלה בשנים האחרונות בנושא של ההתייחסות – אבל הנושא של שירות הביתה הוא ממש חשוב.
שולי מועלם-רפאלי: אני אבקש מהגברת חגית ירון לדבר עכשיו.
שולי מועלם-רפאלי: אחריה – מורי, אם תוכל לתת לי הסברים לאמירות שאני שומעת פה שהולכים לסיים את התמיכות המיוחדות בדרום.
<חגית ירון: שמי חגית ירון, אני עובדת בוועדת מתיישבי גוש קטיף, גרה בניצן.
<חגית ירון: אני רוצה להתייחס למשהו שיוכי אמרה.
<חגית ירון: יוכי דיברה על הילדים.
<חגית ירון: אמרת אם יש מבוגרים, הם צריכים לתמוך.
<חגית ירון: זאת הבעיה.
<חגית ירון: הבעיה היא שמבוגרי גוש קטיף חווים פוסט-טראומה, אז הם לא יכולים לתמוך בילדים.
<חגית ירון: אנחנו רואים משפחות שלמות שנמצאות באותה חרדה או באותו שיתוק שאת מציינת וכולי.
<חגית ירון: זה דבר אחד.
<חגית ירון: דבר שני זה מה שקורה בקרווילות.
<חגית ירון: רק כדי לסבר את האוזן, אתמול נלקחה ביובית, שזה המקום הממוגן כביכול, מליד קרוון.
<חגית ירון: בקרוון גרה אם חד-הורית עם שני ילדים.
<חגית ירון: עכשיו יש אזעקה – מה צריכה אותה אימא לעשות?
<חגית ירון: הקרוון הוא קרטון.
<חגית ירון: הביובית הבאה רחוקה, אין שום סיכוי להגיע אליה ב-45 שניות.
<חגית ירון: זאת המציאות בניצן.
שולי מועלם-רפאלי: מי מחליט לקחת או להביא?
<חגית ירון: אין לי שמץ של מושג.
<חגית ירון: לא קיבלנו את התגבה של המועצה האזורית חוף אשקלון לאירוע הזה.
<חגית ירון: אבל הסיפור הזה של משפחות שגרות עם ילדים קטנים בתוך בתי הקרטון האלה, ובאמצע הלילה שומעים אזעקה, צריך להתלבש, צריך לקחת ילדים – לא ברור איזה ילד לוקחים על הידיים – זו מציאות בלתי אפשרית.
<חגית ירון: מכאן - - -
שולי מועלם-רפאלי: נקודת המוצא שלנו צריכה להיות שאם אחרי תשע שנים רק 60% בבתי קבע, אז ייקח לנו עוד בערך שבע שנים, אם אני עושה חשבון גס, עד שה-40% הנוספים יהיו גם בבתי קבע, או שהקצב יהיה עכשיו יותר מהיר?
<חגית ירון: אני לא יודעת אם הקצב יהיה יותר מהיר, אבל יכול להיות שאנחנו נראה מה שאנחנו רואים בנושא המענים שאליעזר דיבר עליו.
<חגית ירון: שמה שיישאר בסוף אלה הן החוליות הכי חלשות שלנו, ואז הן חלשות בכל הדברים.
<חגית ירון: הן חלשות בבינוי, הן חלשות בנפש, הן חלשות בקהילה, הן חלשות בכול.
<חגית ירון: אני מסכימה עם חבר הכנסת זבולון כלפה, צריך לקבל החלטות, ולהגיד שאת הסיפור הזה מסיימים בכל המגזרים – בחינוך, בבריאות, בבתים, ביישובים, בהקמת היישוב, על מנת שנוכל להתחיל - - -
שולי מועלם-רפאלי: במקביל אלינו התחיל להתנהל דיון בוועדת הפנים על אוזלת ידה של מדינת ישראל, של המדינה שלנו, שכולנו חלק מהאזרחים שזה, בבנייה של יישובים חדשים.
<חגית ירון: אני מתנצלת, אני צריכה ללכת.
שולי מועלם-רפאלי: כפי שאמרנו, יהיו פה כניסות ויציאות.
שולי מועלם-רפאלי: מורי, אנחנו מתקרבים לקראת סיום.
שולי מועלם-רפאלי: תן לי את נקודת המבט של משרד האוצר על כל ההתרחשויות הקשות האלה.
<מורי אמיתי: מורי אמיתי, אגף התקציבים, משרד האוצר.
<מורי אמיתי: לצערי, אני לא יכול להתייחס לצוותים אחרים של חינוך ורווחה.
<מורי אמיתי: אני לא יודע מה הפעילות שם, וזה חסר אחריות מבחינתי לתת תשובה לכך.
<מורי אמיתי: בתחום הבריאות אנחנו יודעים שיש עכשיו דיונים עם הממשלה על הארכת התוקף לתכנית "חוסן" לשנים 2015 ו-2016, שתמשיך את מה שפועל בשנים האחרונות.
<מורי אמיתי: יש השתתפות שלנו בנושא.
<מורי אמיתי: עכשיו אנחנו מגבשים את כל העלויות של המבצע האחרון.
<מורי אמיתי: משרד הבריאות התחיל להעביר לנו נתונים לגבי כמה זה יעלה.
<מורי אמיתי: קופות החולים העבירו נתונים.
<מורי אמיתי: אנחנו פועלים בנושא.
<מורי אמיתי: כרגע אנחנו צריכים לראות מה קורה - - -
שולי מועלם-רפאלי: על 16-15, אותם מענים של משרד הבריאות – זאת ההחלטה כרגע על השולחן?
<מורי אמיתי: אני לא יודע אם ההחלטה עברה או לא.
שולי מועלם-רפאלי: לא, זה הדיון להאריך את המענים ל-15 ול-16.
<מורי אמיתי: במתווה הקיים.
שולי מועלם-רפאלי: כי אמר פה מר אליעזר אוירבך אמירה שאני לא חשבתי עליה קודם, ופתאום היא מאוד מתיישבת, שכשאדם מגיע חזרה לסוג של מנוחה ונחלה, אז הוא כבר לא במלחמת הישרדות, ואז צריך עכשיו את הגיבוי הנפשי הזה.
שולי מועלם-רפאלי: אולי קודם המלחמה הזאת והריצה היומיומית הזאת לכיוון של בית ולהחזיר סדר לחיים שלהם היו פחותים.
שולי מועלם-רפאלי: אני מקווה מאוד שגם ההחלטה שתתקבל תהיה להאריך את זה.
שולי מועלם-רפאלי: אני אסתפק בזה, כי אני מבינה שעל נושאים אחרים לא התכוננת לתת תשובה.
שולי מועלם-רפאלי: אני מניחה שאם זה יהיה נכון, דוקטור יוכי סימן טוב, זה יהיה נכון גם על המערכת של משרד החינוך.
שולי מועלם-רפאלי: אם ההבנה תהיה שצריך להמשיך לתת מענים מיוחדים, אז איך אנחנו נותנים אותם?
שולי מועלם-רפאלי: במשרד הבריאות אי-אפשר יהיה לנתק את זה מהילדים של אותם משפחות.
שולי מועלם-רפאלי: רות וגנר, העובדת הסוציאלית של מחוז הדרום.
<רות וגנר: "מכבי שירותי בריאות", דודה של דוקטור עדי קול.
שולי מועלם-רפאלי: חברת הכנסת עדי קול.
<רות וגנר: אני פה כנציגת "מכבי", אבל אני חברת קיבוץ נחל עוז.
<רות וגנר: אני חושבת שלא במקרה אני יושבת כאן היום.
<רות וגנר: אני מייצגת גם את האוכלוסייה שגרה כל השנים, וגם בתשע השנים האחרונות, באזור, וגם נותנת שירות לכל תושבי הדרום שהם חברי "מכבי".
<רות וגנר: עשיתי סקירה של איזה פעילויות "מכבי" עשתה בשנים האחרונות למען תושבי הדרום שהם חברי "מכבי".
<רות וגנר: קודם כל, בתקופות של מתח ביטחוני – וזה התחיל לפני 14 שנה – אנחנו היינו שותפים בהקמה של מרכז "חוסן" בשדרות.
<רות וגנר: הגברנו שם את השירות הסוציאלי, ובנינו מודל של התערבות שאנחנו מעתיקים אותו, ולצערי, משתמשים בו לאורך כל החיים.
<רות וגנר: כל העובדות הסוציאליות – בדרום יש היום 30 כאלה – עוברות בכל השנים הכשרות כדי לתת מענה פרטני, קבוצתי וטלפוני.
<רות וגנר: במאמר מוסגר אני אומר על המענה הטלפוני שבשבוע האחרון נפתח קו חם ב"מכבי".
<רות וגנר: שאלת מה קורה עכשיו, אז בשבוע האחרון היו פניות.
<רות וגנר: מהיום שנפתח הקו החם כבר היו 742 פניות של חברי "מכבי" נפגעי חרדה שמבקשים עזרה.
<רות וגנר: מתוכם רק 23% הם תושבי הדרום.
<רות וגנר: זאת אומרת שהקו החם היה פתוח לכל הארץ, ומסתבר שמה שקרה השבוע – ההסבר לזה הוא שתושבי הדרום טיפה יותר חסונים ולא פונים, או שהם התרגלו, אבל - - -
שולי מועלם-רפאלי: אני לא יודעת אם אפשר להתרגל לאזעקות האלה.
שולי מועלם-רפאלי: כמי שלא חיה שם, בניגוד אליך, שאת יכולה ללמד אותי כמה דברים, אני לא יודעת אם אפשר להתרגל לזה.
<רות וגנר: היות שאי-אפשר להתרגל לזה, אנחנו גילינו, עוד לפני כניסת בריאות הנפש לקופות, שצוות שירות הרווחה חייב להיות מיומן וזמין לתת מענה לחרדות גם כאשר שירות הרווחה לא היה אמור לתת טיפול קליני בחרדות.
<רות וגנר: ב"מכבי" הקמנו לומדה של לחץ וחרדה זמינה בפורטל לכל העובדים.
<רות וגנר: זה חלק מהרוטינה, שכל עובד חדש ועובד בכל שנה עוברים את הלומדה הזאת.
<רות וגנר: בתקופות של מתח ביטחוני – שזה לא רק במבצעים, בשלושה האחרונים – העובדות הסוציאליות, יחד עם אנשי בריאות הנפש – שאלו פסיכיאטרים עצמאיים, ועכשיו יש לנו גם מרפאות – מקיימים מפגשי תמיכה ואוורור לצוותים בסניפים לאחר כל אירוע של פגיעה כזאת או אחרת.
<רות וגנר: יש קשר המשכי של העובדות הסוציאליות עם כל מי שפנה.
<רות וגנר: זאת אומרת, אם היום יש מבצע, העובדות הסוציאליות עושות קשר יזום עם כל מי שפנה אליהם בשנים האחרונות ושהן מכירות אותו כפגוע חרדה.
<רות וגנר: הוא או משפחתו.
<רות וגנר: יש השתלמויות כל הזמן לעובדים הסוציאליים ולאנשי הצוות.
<רות וגנר: מועבר מידע רב וחומר תיאורטי ויישומי לכל אנשי הטיפול, גם לרופאים ראשוניים.
<רות וגנר: התערבות שלנו עם מנהלים, עם צוותים ועם אנשי צוות שזוהו כנזקקים.
<רות וגנר: אנחנו מגלים שהעבודה שלנו בימים כאלה היא הרבה מאוד עם אנשי הצוות.
<רות וגנר: נפתחו גני ילדים - - -
שולי מועלם-רפאלי: תתקדמי לסיום בבקשה.
<רות וגנר: מה שאני רוצה להגיד בהקשר למה שנאמר פה קודם, לגבי צוותי החירום היישובי בכל יישוב.
<רות וגנר: אני יושבת בצוות החירום, בצח"י, בנחל עוז כרכזת הרווחה.
<רות וגנר: היום, בדיוק ברגע זה, כל הילדים שלנו מחוץ לאזור.
<רות וגנר: שגרת החירום מזמנת לנו הרבה מאוד צרות שלפני 14 שנים לא התרגלנו אליהן.
<רות וגנר: ולכן כל הנושא של צח"א אזורי, צח"א יישובי, מועצה אזורית, זה משהו שחייבים לתחזק אותו כל הזמן.
<רות וגנר: זאת אומרת שאם בין "עופרת יצוקה" לבין "עמוד ענן" לא היינו מתחזקים כל הזמן את הצוותים שלנו, לא היינו מרגישים שאפשר לתפקד.
<רות וגנר: הטווחים מתקצרים, וזה קשה מאוד, אבל זה מחייב כל הזמן – אם זה בקופת חולים ואם זה במועצות האזוריות, בשני הכובעים שלי – את הסיוע המתמשך.
שולי מועלם-רפאלי: הדוברת האחרונה, תציגי את עצמך בבקשה.
<יפה חדד: שמי יפה חדד.
<יפה חדד: אני מפונה מגוש קטיף, מהיישוב רפיח ים.
שולי מועלם-רפאלי: איפה את גרה היום?
<יפה חדד: היום אני גרה בניצן, באתר הקרווילות.
<יפה חדד: בפתח הדברים שלך, חברת הכנסת מועלם, את ציינת את זה שהדגש היום הוא על הפן הנפשי של התושבים בדרום, ולא בהכרח מפוני גוש קטיף.
<יפה חדד: אני חושבת שזה נכון.
<יפה חדד: אני רק רוצה לציין שאני, כמפונת גוש קטיף וכתושבת גוש קטיף מלפני האינתיפאדה הראשונה, במצב חירום לא 14 שנה, אני במצב חירום משנת 87', עם פרוץ האינתיפאדה.
<יפה חדד: שם היינו חשופים למרגמות ולקסאמים, ולכך שחברים שלנו, קרובים, שכנים, נרצחו, וזו טראומה לא קטנה כשלעצמה.
<יפה חדד: אבל יחד עם זאת, כשהיינו בגוש קטיף, היה לנו מסלול חיים.
<יפה חדד: הייתה לנו עבודה.
<יפה חדד: היה לנו בית.
<יפה חדד: הייתה לנו קהילה.
<יפה חדד: כל זה נעלם כלא היה בפרק זמן של חצי שנה מרגע שאריאל שרון, זכרונו לברכה, הכריז שהוא מפנה את גוש קטיף.
<יפה חדד: מאז ועד היום אנחנו בטראומה מתמשכת.
<יפה חדד: מבחינתנו, המצב הביטחוני זה לא איזו תחילה של מצב, אלא המשך של מצב.
<יפה חדד: פה כולם מדברים על הפגיעות הנפשית, וזה נכון.
<יפה חדד: אבל אף אחד לא נותן את הדעת צעד אחד קודם לפני שהאדם נפגע מבחינה נפשית, ואז כל המערכות מתגייסות כדי לטפל – מקימים גופים, צח"י, וכל הדברים האלה.
<יפה חדד: אבל כשאדם הוא גם תלוש, גם אין לו בית, גם אין לו אופק, גם כל הרשויות והמוסדות משאירות את האדם הקטן – ובמקרה זה אני באופן אישי אפילו – חסר אונים ומתוסכל, כשאין לו אופק, אין לו בית, אין מי שיענה לו, אין מי שיטפל בו, כאשר יש החלטות מסודרות, רק שהתחנות פועלות לאט ולאט, ויש זמן.
<יפה חדד: אני היום בת 55, ואין לי אפילו עוד מגרש לבנות את הבית שלי.
<יפה חדד: וכל זה למה?
<יפה חדד: בגלל ההתנהלות הלוקה בחסר של הרשויות.
<יפה חדד: אז מדברים פה על מענה נפשי.
<יפה חדד: זה גורם לפגיעות, זה מה שגורם למצוקה נפשית שחושפת אותי לטראומה נוספת, גם בגלל המצב הביטחוני.
<יפה חדד: ועל זה לא נותנים פה את הדעת.
<יפה חדד: אני מצרה על זה שחבר הכנסת כלפה לא פה לשמוע את הדברים, כי אתמול דיברתי אתו בטלפון על הדבר הזה.
<יפה חדד: כשלאנשים אין כלום, ובנוסף לזה גם - - -
שולי מועלם-רפאלי: נתונים תחת איום חיים, אז זה כפול ומכופל.
<יפה חדד: אם אני נמצאת במקלחת ואני צריכה לפחד אם אני אספיק להגיע – איך הגדירה את זה פה מישהי?
<יפה חדד: – לצינור הביוב.
<יפה חדד: זה באמת ציבור ביוב, כי אתה יכול להחליק שם.
<יפה חדד: אתה יכול להיפצע רק בצינור הביוב הזה.
<יפה חדד: אז אני רוצה שעל זה ייתנו את הדעת לפני שמקימים צח"י ומדברים על מענים.
<יפה חדד: שאנשים לא יגיעו למענים, לפני, זה יותר חשוב.
שולי מועלם-רפאלי: ביקשת לדבר, אז בקצרה, ואני אסכם.
<ישי קום: בקצרה.
<ישי קום: לי קוראים ישי קום, אני עובד סוציאלי ראשי של "מאוחדת" וגם מרכז את כל התחום של צמצום פערים בבריאות.
<ישי קום: בדקה, כפי שציינה את זה רותי, גם אצלנו יש את ההיערכות בצוותים של מחוז הדרום, כולל מוקד תמיכה טלפוני.
<ישי קום: אצלנו עד עכשיו ההיקפים הם כ-300 פניות, עד הבוקר.
<ישי קום: הרבה מהמעגל של בת-ים, חולון, ראשון לציון, לוד.
<ישי קום: אנשים בלי מרחבים מוגנים, וזה מחבר אותנו לאוכלוסיות החלשות.
<ישי קום: בפירמידת הצרכים של מאסלו, כשאתה מתמודד, יש לך קושי להתמודד עם המציאות הזאת, אין לך את המקום הבטוח, את המרחב המוגן שלך, זה עולה חזק מאוד.
<ישי קום: כל מיני סוגיות שדווקא עוטף עזה, או 40 הק"מ, מה שדובר עליהם, יודעים ומצליחים להתמודד כי הם כבר רגילים, אם אפשר לקרוא לזה ככה.
<ישי קום: סוגיה שצריך לשים אליה לב היא אוכלוסיות חלשות כמו קשישים, כמו ילדים עם מוגבלויות.
<ישי קום: נושא של דוברי שפות.
<ישי קום: במוקד שלנו אנחנו שמים גיבוי גם לדוברי השפה הרוסית, עברית, ספרדית.
<ישי קום: כל הדברים האלה בשביל לתת את המענה בגובה העיניים, עד כמה שניתן.
<ישי קום: זה אתגר לא פשוט.
<ישי קום: איגום משאבים זו אמירה נכונה מאוד שעלתה פה, וצריך להמשיך אתה.
שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה לסכם, ולפתוח בתודה למי שזימנו את כל היום הזה, וגם את הדיון הספציפי הזה, חברי הכנסת אורית סטרוק ויריב לוין, שעומדים בראש שדולת ארץ ישראל.
שולי מועלם-רפאלי: אני מודה לחברי, יושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת חיים כץ.
שולי מועלם-רפאלי: אני שולחת מכאן רפואה שלמה לבנו.
שולי מועלם-רפאלי: קשה בכלל – כמו שהיה קשה לפתוח, קשה לסגור – לדבר על אזור שלם, שטח עצום, ובו אוכלוסייה מגוונת מאוד במדינת ישראל שנתונה כבר 14 שנים תחת איום מתמיד.
שולי מועלם-רפאלי: לזה נוסף ביתר שאת הגירוש לפני תשע שנים.
שולי מועלם-רפאלי: אני, בניגוד לחברי, חבר הכנסת אילן גילאון, לא יכולה שלא להביע את עמדתי.
שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שהכנסת היא מקום פוליטי, וזה המקום שלנו כאן לתהות שוב על הרס של קהילה שהיה בה שילוב מופלא של אנשים, חסד, עשייה, תורה והקמה של יישובים פורחים, ואחדות, שלמדנו ממנה כולנו.
שולי מועלם-רפאלי: אני כואבת מאוד את הידיעה שעדיין, 40% ממגורשי גוש קטיף לא הגיעו אל ביתם, וגם בימים קשים אלה, בנוסף לדברים האחרים שחווה כל מי שגר בדרום, הטראומה הכפולה והמכופלת שלהם מהגירוש משתלשת ומחמשת את עצמה במגורים בקרווילות, ללא שטחי מיגון מספיקים, בלי אותם מענים.
שולי מועלם-רפאלי: התחלואה הנפשית בקרב תושבי הדרום לא צוינה כאן כתחלואה מיוחדת.
שולי מועלם-רפאלי: ברור לנו לגמרי ששנים של חיים תחת איום נותנות את אותותיהן בכל האוכלוסיות, וביתר שאת באוכלוסיות שהן מוחלשות ממילא – קשישים, עולים, ילדים, אוכלוסיות מוחלשות מסיבות סוציו-אקונומיות ואחרות.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו קוראים בוועדה לראש הממשלה להנחות את כל המשרדים לחדש ולהמשיך את הסיוע הייחודי לתושבי הדרום כולם, ובתוכם ביתר שאר למגורשי גוש קטיף.
שולי מועלם-רפאלי: תושבי הדרום כולם – מה שהם זקוקים לו בעיקר זה חיזוק של הקהילות שלהם דרך אותם מרכזי "חוסן" הקבועים ואלה המוקמים בימים קשים יותר.
שולי מועלם-רפאלי: לאתר בתוכם את אותם 20% ובתוכם את אותם 10% שאותם אנחנו נכניס למערכת הטיפול הנפשי, וכנראה יהיו אתנו לשנים רבות, לצערנו.
שולי מועלם-רפאלי: להכשיר את הצוותים לזהות זיהוי מוקדם כמה שיותר.
שולי מועלם-רפאלי: אני אגיד בכאב שגם ביום הזה אנחנו זוכרים את מי שאיננו אתנו ושילם מחיר קשה בכל 14 השנים שמדינת ישראל חיה באופן ששום מדינה בעולם לא הייתה מסכימה לו, שתושבים במדינת ישראל נאלצים לחיות חיים רגילים בקיבוץ נחל עוז, בשדרות, בניצן ובבאר-שבע יום-יום תחת איום.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו, שנחשפים לזה ביתר שאת סביב המבצעים הקשים ומגיעים לביקורים תדירים, לא רק בימים האלה, במקומות שאתם חיים בהם, שומעים שוב ושוב שלא מתרגלים.
שולי מועלם-רפאלי: אי-אפשר להתרגל, לא כאיש מבוגר, לא כהורה לילדים, לא כאדם לעצמו, שהחיים שלך נקטעים מול האזעקות הבלתי פוסקות.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו חייבים מכאן לצאת באמירה ברורה, שאמר אותה נציג האוצר – הדיונים על הארכת התקצוב לתכניות ה"חוסן" שמתקיימים עכשיו, להאריך את הדיונים ל-2015 ו-2016.
שולי מועלם-רפאלי: הם מחויבי המציאות.
שולי מועלם-רפאלי: ולזה אנחנו חייבים להוסיף את האמירה שגם אלה שמגיעים לבתי הקבע שלהם זקוקים עכשיו לליווי הנפשי, כי עכשיו הם יכולים להתחיל להסתכל פנימה אל הנפש שלהם, אל הילדים שלהם, ולהעלות את המצוקות שהם חווים בשנים האחרונות.
חיים כץ: בוקר טוב, יום שני בשבוע, א' באב התשע"ד, 28 ביולי 2014.
חיים כץ: אנחנו שבוע שלישי של לחימה, והחיים הם לא רגילים.
חיים כץ: כל יום אנחנו קוברים את מתינו.
חיים כץ: ההצעה על סדר-היום: התחדשות עירונית בנווה שרת - התעלמות מהיבטים קהילתיים ואי שיתוף הציבור – של חברת הכנסת גילה גמליאל; אותה הצעה לסדר של חבר הכנסת אילן גילאון ואותה הצעה לסדר של חבר הכנסת מיקי רוזנטל, שכנראה, ייכנס ויגיע במהלך הדיון.
חיים כץ: גילה, בבקשה, תציגי את מה שיש לך להציג.
גילה גמליאל: ראשית, בוקר טוב.
גילה גמליאל: אני רוצה להודות לך, כבוד היושב-ראש, על שכינסת את הדיון במהירות.
גילה גמליאל: אני עשיתי סיור, לראות את הפרויקט של ההתחדשות העירונית בתל-אביב.
גילה גמליאל: לא רחוק מאיפה שאני גרה יש התחדשות עירונית בשכונת נווה שרת.
גילה גמליאל: מדובר בפרויקט הגדול ביותר שקיים היום בסוגיית פינוי-בינוי.
גילה גמליאל: חשבתי, כמה נחמד, שבאים ובאמת מבצעים עכשיו מעין שיקום שכונות כזה, דירות חדשות.
גילה גמליאל: האוכלוסייה אמורה לקבל דירה מרווחת יותר, מחסן.
גילה גמליאל: כמה נפלא.
גילה גמליאל: אלא מה, כשנכנסתי, החלום הזה פשוט התנפץ אל מול עיניי, ופתאום הבנתי שיש פה ניצול ציני ממש של אוכלוסייה שגרה במקום מסוים, בנווה שרת במקרה הזה.
גילה גמליאל: שם מכרו את החלום הזה לכל כך הרבה אנשים, רק לא חשפו בפניהם, עם מה הם הולכים להתמודד; עם מציאות שבה החלום הזה לא יכול להיות ממומש בפועל בעצם זה שהם יוכלו לגור באותה שכונה.
גילה גמליאל: הסיבה היא פשוטה – לא עדכנו אותם שבאותם מגדלים, שהם אמורים לעבור לגור, יש דמי ניהול של מאות שקלים כל חודש, ואותה אוכלוסייה, אין לה מאיפה לשלם.
גילה גמליאל: לא עדכנו אותם גם שהארנונה הולכת לעלות בהתאם, שגם את זה, מאות שקלים, שמהיכן האוכלוסייה הזאת אמורה לשלם?
גילה גמליאל: כלומר יש פה הטעיה מכוונת, מדאיגה מאוד, שאמורה בסופו של יום ובסופו של תהליך להעתיק את אותם אנשים מהסביבה הטבעית שלהם לאזורים לא ידועים.
גילה גמליאל: כלומר כסף זה לא הכול בחיים.
גילה גמליאל: זה שעכשיו מנסים לדבר על זה שערך הדירה עלה מצד אחד, אבל מצד שני, איכות החיים של אותם אנשים, שרגילים לאותה מכולת ולאותו מיליה של אנשים שהם מתורגלים להם ביום ביום-ביום, לסביבה התומכת, למועדונית שקיימת ליד הבית, לאותם אנשים עכשיו, אף אחד לא עדכן אותם שהם יצטרכו לחפש עכשיו שכונה אחרת לגור בה.
גילה גמליאל: אני חושבת שזה דבר מקומם, זה דבר שערורייתי לכל הדעות, שלא לדבר על אותם אנשים שגרים בדיור הציבורי.
גילה גמליאל: מערימים עליהם קשיים ברכישות הדירה.
גילה גמליאל: ראשית, לא נותנים להם אותן הטבות בדבר שווי הדירה שנותנים במקומות אחרים, שאין התחדשות עירונית – מצד אחד.
גילה גמליאל: מצד שני, כבר אם נותנים להם את הזכאות המוגבלת, נותנים להם פרק זמן של חודש לשלם מרגע שמודיעים להם על הזכאות.
גילה גמליאל: אני חושבת שיש פה עושק של אוכלוסייה.
גילה גמליאל: אני במקרה הגעתי לשם.
גילה גמליאל: אני רוצה להודות לעמי, שבהחלט הרים את הכפפה, והכיר לי את האוכלוסייה המדהימה הזאת של נווה שרת.
גילה גמליאל: אני ביקרתי שם, הייתי בבתים, ראיתי מה קורה שם.
גילה גמליאל: אני רוצה שבדיון הזה גם נשמע אותם.
גילה גמליאל: אני כבר לא מדברת על השלב של הבנייה עצמה.
גילה גמליאל: אתה מגיע לשם, ולא דאגו להם לדבר אלמנטרי כמו מינהלת, שתטפל בהם מטעם העירייה.
גילה גמליאל: שם בשכונה ב-22:00 עדיין יש משאיות שנוסעות.
גילה גמליאל: לפעמים נותנים אישורים חריגים אפילו לבנייה באמצע הלילה, כי אין מי שייצג את האוכלוסייה שם מול העירייה, כי אין מינהלת שיכולה לנהל את הדברים בשוטף.
גילה גמליאל: רואים פשוט תת-תנאים בשלבי הבנייה, זה ממש מקומם, לראות גם מקומות שהם ממש סכנה בטיחותית עבור ילדים.
גילה גמליאל: לא האמנתי לראות, איפה שחופרים את כל הבורות - הכול שם פרוץ ופתוח.
גילה גמליאל: אין בקרה, אין התייחסות.
גילה גמליאל: שאלו אותי, למה הנושא הזה לא מגיע לפתחה של ועדת הפנים.
גילה גמליאל: אמרתי: רק חיים כץ בראשות ועדת העבודה והרווחה יכול לבוא ולהוביל אתי, יחד עם חבריי אילן גילאון ומיקי רוזנטל, שזעקו לשמיים כדי לפתור את הסוגיה הזאת, וחברי יעקב מרגי, שהצטרף גם כן לנושא כדי לבדוק איך אנו נוכל לטפל, ואיך נוכל להסתכל לאנשים האלה בעיניים, ולתת להם גם מענה.
חיים כץ: אילן, בבקשה.
אילן גילאון: היטיבה גילה ודייקה.
אילן גילאון: אדוני, זה עוד חלק מפרויקטים של אבו-נפחא כאלה, אתה יודע – קבוצת יזמים משתלטת, מנצלת את תום לבם של האנשים, שלא יודעים בזמן מתי להגיב, מתי ללכת.
אילן גילאון: על-פי הפרסומים, זה מאוד קשה, ונראה לי שכל התוכנית הזאת היא עלומה.
אילן גילאון: צריך לציין דבר אחד חשוב פה – האנשים האלה הם בעלי קרקע במקום הזה, לכן כל תחשיב שייעשה, והקבלן בדרך כלל מגיע, ויזמים מגיעים ואומרים: לנו זה עולה יותר ואתם מרוויחים הרבה יותר וכו'.
אילן גילאון: צריך להביא בחשבון אלמנט כזה.
אילן גילאון: נראה לי שכרגע הדבר שצריך לעשותו, היות שהתוכנית כבר הגיעה לוועדה מחוזית - להחזיר אותה לוועדת משנה לבניין ערים, שהם יהיו שותפים – בכל אופן, הם בעלי קרקע בעניין הזה, ושהם יידעו מה מתרחש אתם.
אילן גילאון: לכן גם צריך לעשות חישוב עתידי, מה תהיינה העלויות בעתיד בבניין רב קומות, שהערך של מי שבונה אותו עולה מאוד-מאוד, אבל מי שצריך לתחזק אותו על-ידי שומר ואבטחה וכל הדברים האלה, הוא בלתי-אפשרי.
אילן גילאון: מלבד זה כולנו תומכים ביוזמה של גילה, שגם ביקרה במקום.
חיים כץ: בסוף הדיון, שאתה רוצה לפתור את הבעיה, מה אתה רוצה לעשות?
אילן גילאון: למוטט את הבניינים הגבוהים.
חיים כץ: עו"ד יריב בר-דיין, בבקשה.
חיים כץ: הוא ביקש להציג מצגת.
<יריב בר דיין: אני מבקש בסוף.
חיים כץ: לא, בהתחלה.
חיים כץ: אנחנו רוצים לראות במה מדובר.
<יריב בר דיין: זה לא קשור לנושא השיחה.
<יריב בר דיין: תודה שהזמנתם אותי.
<יריב בר דיין: אני לא חושב שאני רלוונטי פה רק אתן מניסיוני – אשמח לעשות את זה.
<יריב בר דיין: זה כמו מילואים.
חיים כץ: אם אתה לא רלוונטי, למה באת?
<יריב בר דיין: אסביר.
<יריב בר דיין: שמי יריב בר-דיין.
<יריב בר דיין: אני עורך דין כבר עשרים שנה.
<יריב בר דיין: אני מלווה פרויקט של פינוי-בינוי בשכונה הזאת כבר 12 שנה.
<יריב בר דיין: אני מייצג את הדיירים בפרויקט הזה.
<יריב בר דיין: כל הדברים שאמרה הגב' גמליאל, לא קיים אצלנו.
<יריב בר דיין: קיים בדיוק הפוך.
<יריב בר דיין: אם אחר כך תהיה לי ההזדמנות, אסביר איך עושים את זה נכון.
חיים כץ: אז תסביר את זה עכשיו.
חיים כץ: באת לפה.
<יריב בר דיין: בשמחה רבה אסביר.
<יריב בר דיין: פרויקט של התחדשות עירונית- - -
חיים כץ: אנחנו מצטערים.
חיים כץ: יש לנו הצבעה בוועדת כספים.
חיים כץ: מרגי, בבקשה.
<יריב בר דיין: אתן את הזווית שלי, חבר הכנסת גילאון.
<יריב בר דיין: הפרויקט של התחדשות עירונית כפרויקט לאומי, מעבר לחשיבות הכלכלית, החשיבות החברתית והחשיבות הביטחונית שקיימת בו הוא, פרויקט רווי קשיים בעל סיכויי היתכנות נמוכים.
<יריב בר דיין: הפרויקטים הללו עוברים תהליכי הבשלה במשך שנים ארוכות.
<יריב בר דיין: תקופה ממוצעת של הבשלת פרויקט כזה היא בין שש, שבע, שמונה ותשע שנים.
<יריב בר דיין: השילוב החברתי בתוך האלמנטים הכלכליים הוא לעתים בלתי-אפשרי.
<יריב בר דיין: האיזון בין האינטרסים השונים של השחקנים השונים, כולל מדינת ישראל, כולל עמידר- - -
אילן גילאון: למה אתה קורא אלמנטים כלכליים?
אילן גילאון: הוא צריך לדעת מה זה יעלה לו בעתיד, מה הוא מקבל בתמורה?
<יריב בר דיין: איזו שאלה.
חיים כץ: אילן, ברשותך.
חיים כץ: אני אשמור עליך.
<יריב בר דיין: אני מודה על ההזדמנות.
<יריב בר דיין: התהליך הזה הוא מורכב כאמור.
<יריב בר דיין: לא ניתן גם לבודד אותו כעסקת מקרקעין רגילה.
<יריב בר דיין: זה לא שאתה לוקח אקסל ואתה עושה אקסל, כי כפי שאמרה חברת הכנסת גמליאל, יש פה דיירים, והם בעלי הקרקע.
<יריב בר דיין: אני רוצה להציג פה זווית שבה אנחנו עובדים.
<יריב בר דיין: רוב השוק לא עובד בזווית שבה אנחנו עובדים.
<יריב בר דיין: הזווית שבה אנחנו עובדים, אני קורא לה המודל החברתי.
<יריב בר דיין: התחלנו בנווה שרת.
<יריב בר דיין: נווה שרת זו דוגמה מצוינת.
<יריב בר דיין: לכן גם שמחתי לבוא לכאן.
<יריב בר דיין: ראינו שהדרך לאפשר את קיום הפרויקט הזה היא מהזווית של הדייר.
<יריב בר דיין: אצלנו בתהליך שבו אנחנו מנהלים, הדייר הוא לא המפונה; הוא בעל הקרקע.
<יריב בר דיין: הטרמינולוגיה הזאת, יש לה משמעות אדירה.
<יריב בר דיין: היא גם במסמך וגם בסטייט אוף מיינד.
<יריב בר דיין: בפרויקט שאני מטפל בנווה שרת- - -
חיים כץ: לא, באזור שאנחנו מדברים.
חיים כץ: ידוע לך?
<יריב בר דיין: הפרויקט שאתם מדברים עליו, אני לא כל כך מכיר אותו, נמצא בפאתי השכונה.
<יריב בר דיין: בפרויקט שאני מטפל יש 154 משפחות יקרות.
<יריב בר דיין: בכולם אנחנו מטפלים.
<יריב בר דיין: אנחנו דואגים להם מהרגע הראשון.
<יריב בר דיין: הפרויקט כבר 12 שנה.
<יריב בר דיין: אני בפרויקט הזה עשר שנים.
<יריב בר דיין: הדיירים, בניגוד למה שאמרה חברת הכנסת, יודעים- - -
חיים כץ: אבל אנחנו מדברים פה על דיירים שלא יודעים.
חיים כץ: אתה בא מפרויקט אחד, שאולי הוא מוצלח ובסדר, ואין לנו טענות לפרויקט, אבל אין מין בשאינו מינו.
גילה גמליאל: אולי כשהם יסיימו לדבר, תעזור לנו במציאת הפתרונות.
<יריב בר דיין: לכן ביקשתי לדבר בסוף.
חיים כץ: נציגת הדיירים סימונה ליבוביץ, בבקשה.
<סימונה ליבוביץ: אבקש לתת את זכות הדיבור ליושב-ראש ועד השכונה.
<עמוס סופר: שמי עמי סופר, יושב-ראש ועד שכונת נווה שרת.
חיים כץ: תן לנו קצת נתונים על השכונה – דיירים, כמויות, שיהיה לנו קנה מידה.
<עמוס סופר: כיום יש בשכונה כ-7,500 תושבים, סדר גודל של 2,600 יחידות דיור.
<עמוס סופר: נכון לעכשיו יש שלושה תתי-מתחם שנמצאים בביצוע.
<עמוס סופר: זה אותו מתחם שחברת הכנסת גמליאל ראתה, שזה למעשה מתחם אחד, שנקרא מתחם בית אל.
<עמוס סופר: בתוכו יש שלושה תתי-מתחם של סדר גודל מ-90 ועד 154, יש מתחם אחד של 90 דירות מפונות ומתחם אחד של 154 דירות מפונות ומתחם אחד של 120 דירות מפונות, כלומר יש סדר גודל של 450 דירות בערך; 390, משהו כזה, של הכול יחד, שהופכים להיות בהמשך סדר גודל של 800 יחידות דיור אחרי שייגמר השלב הזה של הפינוי-בינוי.
<עמוס סופר: אגב, הפינוי-בינוי הזה אושר ב-2006 בוועדה המחוזית, ומאז הדברים מתגלגלים בנושא של הסכמות תושבים, החתמות וביצוע.
<עמוס סופר: לצורך העניין אנחנו העלינו כמה סוגיות שאני רוצה להעלות אותן בצורה סדורה.
חיים כץ: הדיירים שחתמו על ההסכמות, ידעו מה הם עושים?
<עמוס סופר: זה בדיוק העניין, שזה מתחיל עוד בשלב של להחתים אותם.
<עמוס סופר: מה שקורה, כפי שאמרה חברת הכנסת גמליאל, נווה שרת היום היא אחד האתרים של התחדשות עירונית הכי גדולים בארץ.