GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ויקטור בר-גיל: אבל, כדי לבוא וליישם את ההשמה, אנחנו נמצאים עכשיו בתוכנית מאוד מתקדמת שבה אנחנו לוקחים קבוצה של אנשים מתוך המפעלים האלה, במקרה מודל של 90 אנשים, ומביאים אותם לתהליך של השמה החוצה.
<ויקטור בר-גיל: ואפשר לעשות את זה נקודתית גם למקום הזה שנקרא עיוורים.
<ויקטור בר-גיל: כרגע אנחנו לא עושים את זה לעיוורים.
<ויקטור בר-גיל: וזה יכול להביא באמת לאיזה שהוא אפיק להתפרצות החוצה.
<ויקטור בר-גיל: זה תהליך של משרד הרווחה, שהוא בנה את הדבר הזה.
<ויקטור בר-גיל: זה לא נבנה לגבי העיוורים.
<ויקטור בר-גיל: אני אומר עכשיו, לאור הדיון הזה, צריך להשליך ולהקיש דווקא לכיוון העיוורים.
יעקב מרגי: וזה מסתדר עם השאיפה?
<ויקטור בר-גיל: זה מסתדר עם השאיפה.
<ויקטור בר-גיל: אני לא רואה איזה שהיא פעילות של גוף אחר, שמגיע עכשיו, שיגיע לקרן ויגיד – תשמע, אני רוצה לעשות תוכנית השמה לעיוורים, אני רוצה שתקלוט 200 עיוורים, אני רוצה שתעשה תוכנית כזאת או אחרת, שממנה נמשיך הלאה.
<ויקטור בר-גיל: אנחנו מאוד פתוחים לדברים האלה.
<ויקטור בר-גיל: בפרט בחצי השנה האחרונה, שאני מנכ"ל הקרן.
<ויקטור בר-גיל: אני למשל מכניס אוטיזם.
<ויקטור בר-גיל: החודש מכניסים לתוך הקרן כ- 20 אנשים בתוך אגף שיקום כזה, מרכז שיקום, תכפיל כפול 17, כמות אדירה של אוטיזם, שלא היה בקרן.
<ויקטור בר-גיל: כלומר, כל דבר שאתה מרגיש שהחברה הישראלית צריכה, אני יודע לתת אותו.
<ויקטור בר-גיל: כי יש לי פלטפורמה ארצית, ממטולה ועד אילת.
<ויקטור בר-גיל: פרושה בכל הארץ.
<ויקטור בר-גיל: אני לא חברה פרטית, זו חברה של משרד הרווחה.
<ויקטור בר-גיל: אני לא רואה מישהו שניגש אלי ואומר לי – תשמע - - -
יעקב מרגי: תראה, הדיון פה, הדבר הכי אופטימאלי שצריך לצאת היום זה השאיפה של הארגונים ושל העיוורים, זה למגזר הפרטי.
יעקב מרגי: להשתלב.
יעקב מרגי: אבל גם זו אופציה שאנחנו לא נוותר עליה, כל עוד צריכים אותה.
יעקב מרגי: אני שמח שנתת את הנתונים ואני שמח שגם יש יכולת קיבול ואתה פתוח גם לראות, להתאים את עצמך לצרכים.
<ויקטור בר-גיל: בתחום ההשמה.
יעקב מרגי: יש לנו חצי שעה.
יעקב מרגי: בזמן שנותר, אני רוצה לשמוע גם את השקט, במקרה הזה את ה"צרכנים" ואולי יש לקונות שבסוף תצטרכו להתייחס על הכל.
<אילנה בניש: שלום לכולם, אני עיוורת על-פי אמות מידה משפטיות, עם שרידי ראייה מאוד ירודים.
<אילנה בניש: כיום אני בין השאר סטודנטית ומועסקת במשרה חלקית.
<אילנה בניש: אני עובדת בפרויקט תקשוב כהשתלבות, של משרד החינוך במשרה מאוד חלקית.
<אילנה בניש: לא קבועה, כמו שאומרים.
<אילנה בניש: אני בנוסף לכך, תלמידה בקורס להכשרת מורשים לנגישות השירות של משרד הכלכלה ואני פעילה חברתית במרכז לעיוור ותורמת, כך אני מקווה, לקידום התחום ובעיקר בכל מה שקשור לנגישות בעידן הטכנולוגיה.
<אילנה בניש: אני רוצה לחדד כמה דברים שלדעתי מכל השיח כאן, מאוד מתפספסים.
<אילנה בניש: מה שצריך להבין זה אדם עיוור, על-פי אמות מידה משפטיות, בדרך-כלל ביטוח לאומי קובע לו 75% אי-כושר עבודה.
<אילנה בניש: מה זה אומר בעצם?
<אילנה בניש: זה אומר שמסך 100% משרות במשק, רק 25% הן משרות שיכולות להיות מותאמות לאנשים עם מוגבלות ראייה.
<אילנה בניש: כעת, בעידן של טכנולוגיה שרק הולכת ומתפתחת, נגעו בזה ממש בהתחלה ואני רוצה לחדד את הנקודה הזאת, מתוך החוויה האישית שלי.
<אילנה בניש: הסביבות, התוכנות, האינטרנט, כל הדברים האלה, הם לא נגישים ואז הביטוח הלאומי יכול לתת לי ערכת עבודה, מגדלור יכול לתת לי שירותי הדרכה שיקומית שאני חושבת שצריך להכפיל פי עשר את כמות התקציב שהם מקבלים לצורך המטרה הזאת.
<אילנה בניש: אבל אני, כשאני אגיע ואשב מול אותו אתר אינטרנט או מול אותה תוכנה, שזה בעצם העבודות שאני, כאדם עיוור, שסיים תואר אקדמי ראשון או שני יכול לעשות, אני בבעיה.
<אילנה בניש: כי קורא המסך לא יקריא את הסביבה.
<אילנה בניש: ומה התוצאה בעצם?
<אילנה בניש: מה קורה בשטח?
<אילנה בניש: מה שקורה בשטח זה שהגעתי עם רכזי השמה של הביטוח הלאומי לאיזה שהוא מקום עבודה שרציתי לעבוד, התוכנה לא עובדת.
<אילנה בניש: הגעתי לעוד מקום, התוכנה לא עובדת.
<אילנה בניש: הגעתי לאוניברסיטה, לעשות מבחן, נכשלתי במבחן.
יעקב מרגי: אעדכן אותך במשהו קטן, אילנה.
יעקב מרגי: אני יושב ראש ועדת משנה של ההנגשה בהשכלה הגבוהה ואנחנו מתקדמים שם בצורה ובקצב טוב יחסית לענפים אחרים.
יעקב מרגי: אני יכול להיות איש בשורה, אולי לך לא הספקתי, אבל לבאים אחרייך, אנחנו גם חושבים על זה ונותנים לכך מענה.
יעקב מרגי: לכן, אחרייך ידברו פה אנשי הנציבות לשוויון לאנשים עם מוגבלות.
יעקב מרגי: גם ישפכו קצת אור על מקומות עבודה, עד כמה שהחוק חל על מקומות עבודה.
<אילנה בניש: העניין הוא, אדוני, סליחה שאני אומרת את זה, אין היום חוק שאומר שמערכות הפעלה, אין לנו section 508 כמו בארצות-הברית, שאומר שמערכות הפעלה, תוכנות מחשב, צריכות להיות נגישות.
<אילנה בניש: יתר על כן, באה נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות ונתנה פרשנות מאוד בעייתית לכל הנושא של נגישות באינטרנט וקבעה בעצם שאתרי אינטרנט לא צריכים להיות נגישים, לא צריכים להיות נגישים לאנשים עם מוגבלות, אלא רק אותם העמודים שמספקים מידע אודות השירות הציבורי, זאת אומרת אודות שעות הפעילות של הכנסת, לצורך העניין.
<אילנה בניש: ופה, אדוני הנכבד וכולם, אני קוראת פה בקריאה נואשת – אתם חייבים לעשות עם זה משהו.
<אילנה בניש: זה פשוט אומר בעצם שאני, כאדם עם מוגבלות, לא יכולה מחר בבוקר להיכנס לאתר אינטרנט, כי הנציבות קבעה, אגב, ולדעתי האישית ואני פה באמת מחדדת את העניין הזה, בניגוד לנוסח התקנה, שאומרת שחייב מספק השירות ציבורי או מידע אודות שירות ציבורי שזה שני מונחים שונים לחלוטין, לחייב התאמות נגישות לאינטרנט.
<אילנה בניש: בעצם מה שהיא באה ואומרת שאתרים כמו חדשות, בידור והנאה, הם לא שירותים ציבוריים שאנשים עם מוגבלות זכאים לקבל התאמות נגישות.
<אילנה בניש: מה זה אומר, אדוני הנכבד?
<אילנה בניש: זה אומר שאם מחר בבוקר אני צריכה להוציא מרשם מקופת-חולים ואני צריכה לקחת מונית ולדאוג למלווה ומונית חזור, כי אין נגישות לקופת-החולים, במקום שאני אלחץ קליק אחד בעכבר ואוציא את המרשם מאתר האינטרנט.
יעקב מרגי: אז בואו נשמע את נציבות השוויון.
<אילנה בניש: תודה רבה.
<טובה רקנטי: שלום וברכה.
<טובה רקנטי: אני עו"ד טובה רקנטי מהנציבות.
<טובה רקנטי: אני אתחיל מהסוף, למרות שזה לא נושא הישיבה.
<טובה רקנטי: אילנה דיברה מאוד יפה, אבל הנושא הזה של הנגישות הוא לא נושא שאני מטפלת בו אבל התבקשתי למצוא, כי תיארנו לעצמנו שהיא תגיד את זה פה.
<טובה רקנטי: היא פנתה לנציבות לפני עשרה ימים.
<טובה רקנטי: אנחנו בהחלט בודקים את כל הטענות ואנחנו, כשנגבש את עמדתנו, גם נשיב לה.
<טובה רקנטי: אדוני, אני רוצה רק להתחיל עם מה שהיא התחילה ואמרה.
<טובה רקנטי: לא כל-כך הבנתי.
<טובה רקנטי: היא אמרה שיש לה 75% אי-כושר, ולכן 25% בלבד ממקומות העבודה פנויים.
יעקב מרגי: לא, אני גם לא הסכמתי.
<טובה רקנטי: זה לא קשור.
<טובה רקנטי: גם אדם שיש לו 100% אי-כושר, מקומות העבודה פתוחים בפניו.
יעקב מרגי: כן, זה לא קשור.
<טובה רקנטי: אני רוצה לענות לכמה דברים שנאמרו קודם, ברשותך, אדוני.
יעקב מרגי: אבל לפני כן, אני רוצה לשמוע ממך ובוודאי גם הסובבים סביב השולחן הזה רוצים לשמוע.
יעקב מרגי: אנחנו יודעים מה עושים לגבי החוק והתקנות, לגבי ענפים כאלו ואחרים.
יעקב מרגי: השאלה היא במקומות עבודה, במגזר הציבורי שם חל החוק, בואו נתחיל עם המגזר הציבורי.
יעקב מרגי: האם התקנות או החוק שעבר, מחייב את ההנגשה או שזה רק אם יש השמה של בן-אדם עם מוגבלות.
<טובה רקנטי: חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות ופרק התעסוקה שבו, חלים על כל המגזרים במשק, בכל מה שקשור לשירות המדינה, החובה הועתקה למעשה לחוק שירות המדינה מינויים, שהוא החוק שמחייב את המדינה.
<טובה רקנטי: אבל כמובן שהחובות בחוק, הן חובות שחלים על כל המעסיקים במשק.
<טובה רקנטי: כל מעסיק מחויב לתת התאמות לאדם עם מוגבלות מכל סוגי המוגבלויות, לא רק ללקויי ראייה ועיוורים, אבל הם בתוכם, ולאפשר לו לתפקד בעבודה ולהשתלב במקום העבודה ככל עובד ללא מוגבלות.
<טובה רקנטי: במישור של המגזר הציבורי, להבדיל ממה שאמר מיכאל מהמטה לשילוב אנשים עם מוגבלות, מצופה מהמדינה, ממשרדי הממשלה ויחידות הסמך שימצאו, וגופים ציבוריים, שימצאו את התקציב למימון ההתאמות במסגרת התקציב שלהן, להבדיל ממעסיקים פרטיים שהמדינה מצאה לנכון להשתתף במימון ההתאמות, כדי לאפשר להם לקבל ולהעסיק.
יעקב מרגי: בשונה מגופים אחרים, שיכולים להיתמך מהביטוח הלאומי.
יעקב מרגי: פה, מתקציבם.
<טובה רקנטי: אין קשר לתמיכה של הביטוח הלאומי ואולי כרמל תדבר על זה אחר-כך.
יעקב מרגי: זה מה שהבנתי מדברייך, אין קשר.
<טובה רקנטי: לא לא לא, החלוקה היא כזאת – לגבי משרדי הממשלה וגופים ציבוריים, הם אמורים לממן את ההתאמות מכיסם, תכף אני ארחיב.
יעקב מרגי: מתקציבם.
יעקב מרגי: אין להם כיס, זה מתקציבם.
<טובה רקנטי: מתקציבם, נכון.
<טובה רקנטי: לגבי מעסיקים פרטיים, המדינה באמצעות המטה לשילוב אנשים עם מוגבלות בשוק העבודה ותקנות מימון התאמות, השתתפות המדינה במימון התאמות, מסייעת להם במימון ההתאמות וזה מה שאמר מיכאל קודם.
<גיא שמחי: שני דברים.
<גיא שמחי: האחד, יש כאלה שעובדים באופן עצמאי, שיש כאלה שלא מקבלים.
<טובה רקנטי: לגבי עצמאים, כרמל אולי תרחיב.
<גיא שמחי: אבל אני רוצה להבין משהו.
<גיא שמחי: מה היה השיקול בעצם בחקיקת החוק וחיוב של המגזר הציבורי לשלם את זה מעצמו, לעומת ההסדר הקודם שהביטוח הלאומי עשה את זה בצורה מצוינת.
<גיא שמחי: מה שקורה היום, ואתם חייבים להבין את זה, זאת נקודה שלא נאמרה כאן.
<גיא שמחי: חשוב מאוד להגיד אותה משום שאדם שמעסיק במגזר הציבורי, יהיה לו נורא קשה להעסיק אדם עם עיוורון, כשהוא צריך לתת לו ציוד ב- 40,000 או 50,000 שקלים.
<גיא שמחי: הוא יגיד – מה אני אעשה?
<גיא שמחי: אני ארכוש את הציוד הזה, אעסיק את האדם לחודשיים, ומה יהיה אחרי שאני אגלה שהאדם הזה לא מספיק מוכשר?
<טובה רקנטי: הבעיה היא יותר גדולה במגזר הפרטי דווקא.
<גיא שמחי: לא, גם במגזר הפרטי.
<גיא שמחי: אבל גם בעיריות, במועצות מקומיות, גם במשרדי ממשלה, לא משנה שנורא קשה למצוא את התקציב הזה וזה לא תמיד קורה בקלות, יש מנגנונים, כמו שאמרת כב' היושב-ראש, עד שההחלטות מתקבלות, המנגנון לוקח הרבה זמן ליישם את ההחלטות שלו ולמעשה, אנחנו משאירים, גם ככה התעסוקה שלנו היא קשה ביותר, קשה ביותר ואתם הצבתם פה מכשול אדיר נוסף, עבורנו להיכנס לתוך מקומות התעסוקה.
<גיא שמחי: ואני רוצה להבין, עכשיו, הרגע הזה, מה היה השיקול?
<גיא שמחי: מה היה השיקול?
<גיא שמחי: למה היה צריך לשנות?
<טובה רקנטי: ברשותך, גיא, יש לי עוד כמה דברים שאני רוצה לדבר עליהם קודם, בהתייחס למה שאמרו חבריי בנציבות שירות המדינה ואחרי זה אני אתייחס למה שאומר גיא.
<טובה רקנטי: דרך אגב, גיא שמחי הוא חבר בוועדה המייעצת של הנציבות והוא מעלה את הדברים גם ישירות אצלנו ואני מקווה שהוא מקבל תשובה.
יעקב מרגי: אם לא היו לו תשובות, הוא לא היה שואל פה.
<גיא שמחי: אין תשובה.
<גיא שמחי: יש לי תשובה רק שאני חושב שחשוב לשמוע באמת, יש תשובה שאני לא מקבל אותה, אבל אני לא אגיד אותה פה, כי אני חושב שזה לא, התשובה שאני קיבלתי – ממש לא מספקת.
יעקב מרגי: אז תן לה להשיב.
<גיא שמחי: בבקשה.
<טובה רקנטי: קודם כל, לגבי דברים שנאמרו פה קודם.
<טובה רקנטי: משרדי הממשלה, אני מסכימה עם אדוני, צריכים לתת את הטון.
<טובה רקנטי: הם צריכים להיות הסמן ומוביל הדרך בתעסוקה של אנשים עם מוגבלות.
<טובה רקנטי: לצערנו, זה לא קורה.
<טובה רקנטי: ייצוג הולם נחשב בעולם כ- 5% שהוא בערך היקף המספר של אנשים עם מוגבלות באוכלוסייה מכל השנים האחרונות, כל הדו"חות של העסקת אנשים עם מוגבלות במדינה, מדברים לכל היותר על 2.1%.
<טובה רקנטי: אנחנו כמובן מברכים על ההסדרים שמעלים את זה עכשיו ל- 3%, ומקווים שהשר בנט יחיל את זה באמת גם על משרדי הממשלה.
<טובה רקנטי: אבל צריך לשאוף ל- 5%, בכל מקרה.
<טובה רקנטי: אנחנו מאוד רחוקים משם.
יעקב מרגי: תרשי לי.
יעקב מרגי: בקדנציה הקודמת הייתי שר, בסדר?
יעקב מרגי: תחילת הקדנציה, אני אומר, דפקו לי בדלת, קבעו פגישה.
יעקב מרגי: המוסד לביטוח לאומי והנציבות לשוויון.
יעקב מרגי: כשהם רצו להנגיש, היה להם עניין להנגיש את מוסדות הדת, במקרה הזה, מקוואות.
יעקב מרגי: הם דפקו בדלת, הם באו ואז אני הרגשתי, אל"ף – מחויבות, הם חשפו בפניי את התמרוץ.
יעקב מרגי: כי אני רציתי לשאת על גבי את כל ההנגשה, מתקציב שכמעט לא היה לי.
יעקב מרגי: אבל הבנתי שגם הביטוח הלאומי, יש להם, זה הנגשת ניידות למבנים ולכן אני מצפה.
יעקב מרגי: אתם הנציבות.
יעקב מרגי: אתם צריכים להיות הכוח המניע.
<טובה רקנטי: בוודאי.
יעקב מרגי: הזרז, לצורך העניין.
יעקב מרגי: אם זה לא בא לבד ואנחנו רואים שזה לא בא לבד.
יעקב מרגי: החלטות ממשלה הן טובות.
<טובה רקנטי: לא דיברתי בכלל על החלטות ממשלה.
יעקב מרגי: עכשיו אני אומר לא לך, אני לא פונה, אני מציע.
יעקב מרגי: כולם סביב השולחן תמימי דעים ורוצים לשלב את האנשים עם המוגבלות.
יעקב מרגי: אבל זה לא ייעשה מאליו.
יעקב מרגי: לצערנו הרב, שמענו הרצאה, אני לא רוצה לחזור עליה, של אילן גילאון, בסדר?
יעקב מרגי: לא רוצה לחזור עליה.
יעקב מרגי: אני מצפה מנציבות לשוויון לאנשים עם מוגבלות ומי שעוסק בזה אצלכם, שתעבירי לו את זה, יחד עם נציבות שירות המדינה, לדפוק בדלת – משרד משרד, או לבדוק לאיזה אחוז הגעת.
יעקב מרגי: להגיד – שמע, נו נו נו, לא עשית כלום.
יעקב מרגי: תן את חלקך.
<טובה רקנטי: אני לגמרי מסכימה עם אדוני.
יעקב מרגי: וצריך לעשות.
יעקב מרגי: אם לא, הנה אני אומר לך, אם לא, גם בעוד עשור נשב פה ביום העיוור, נציין את יום העיוור ואנחנו נהיה באותה סטטיסטיקה.
<טובה רקנטי: אני מסכימה.
יעקב מרגי: ואם המגזר הציבורי, שירות המדינה, הוא הסמן, אז צריך לדחוף שם יתר על המידה.
יעקב מרגי: אני זורק לכם את זה כפי שזרקתי קודם.
<טובה רקנטי: אני רוצה לתת דוגמה, אדוני, למשרד שאיתו עבדנו בצורה מאוד צמודה בשנים האחרונות, והוא דווקא משרד החינוך, שנוהגים הרבה להכפיש אותו פה בוועדות.
יעקב מרגי: בוועדות לא מכפישים, בוועדות מבקשים שיפורים.
<טובה רקנטי: אין שום בעיה.
יעקב מרגי: מבקשים שיפורים.
יעקב מרגי: לא עוסקים בהכפשות.
<טובה רקנטי: משרד החינוך עבד מולנו הרבה שנים בניסיון לגבש נוהל, דיברו פה קודם על הפרוצדורות, מה קורה כשאדם עם מוגבלות, ובמקרה הזה – עיוורים ולקויי ראייה, צריכים התאמות.
<טובה רקנטי: כמו שאמרנו קודם, משרדי הממשלה אמורים למצוא את התקציב מתקציבם ואמר חברי מנציבות שירות המדינה שיש בתקשי"ר נוהל, אבל צריך ליישם את הנוהל ובאמת, אחרי הרבה עבודה, לא רק שהצלחנו לגבש את הנוהל הזה, בפועל, גם ניתנו ההתאמות לאותם מורים לקויי ראייה.
<טובה רקנטי: אני שמעתי מחברי ממגדלור קודם שיש בעיה עם משרד הביטחון, לא ידענו עליה אבל כמובן אנחנו נשמח לפנות גם למשרד הביטחון.
יעקב מרגי: תשתדלי לקצר, כדי שנוכל לתת זכות דיבור גם לאחרים.
<טובה רקנטי: כן כן.
<טובה רקנטי: חשוב לציין שמה שנאמר קודם וחשוב מאוד להדגיש – במדינה, בשירות המדינה ההתאמות הן אולי נאמן התאמות סבירות אבל נטל כבד מדי שנדרש בחוק כמעט לא מדבר על שירות המדינה.
<טובה רקנטי: נדיר מאוד שבשירות המדינה יוכלו לבוא ולהגיד – אין לנו כסף, לבנות את ההתאמות.
<טובה רקנטי: זה חשוב להדגיש.
יעקב מרגי: להיתלות בזה.
<טובה רקנטי: מה שסיפר קודם חברי מנציבות שירות המדינה, נאדר אלקאסם, זה באמת היתה, היה מקרה אחד שאני מכירה בשמונה השנים האחרונות.
יעקב מרגי: בסדר, הוא הביא דוגמה קיצונית שאף אחד לא יודע.
<טובה רקנטי: עכשיו, לגבי מה שהעלה גיא.
<טובה רקנטי: חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות לא נחקק היום, הוא נחקק ב- 1998.
<טובה רקנטי: הוא לא דיבר על ביטוח לאומי או לא ביטוח לאומי, הוא קבע שהמעביד הוא זה שמחויב לתת את ההתאמות, כמובן על-פי חוות-דעת שהעובד מגיש, חוות-דעת מטעם העובד, לא מטעם המעסיק.
יעקב מרגי: אני שם דיברתי על הנגשת מבנים.
<טובה רקנטי: אנחנו לא מדברים על המבנים.
יעקב מרגי: לא כיוונתי אלייך.
<טובה רקנטי: לא לא, לשאלתו של גיא.
<טובה רקנטי: אני אתן לחבריי מהביטוח הלאומי, להסביר למה הם הפסיקו לממן.
יעקב מרגי: עני לגיא.
יעקב מרגי: אם התשובה היא - - -
<טובה רקנטי: התשובה לגיא היא תשובה, אני אגיד מה אומר החוק וחבריי יגידו מה ביטוח לאומי עשה או לא עשה.
<טובה רקנטי: החוק מחייב את המעביד לתת את ההתאמות לעובד.
<טובה רקנטי: החוק מחייב את המעביד למצוא את הדרך לתת את ההתאמות ומדינת ישראל, השירות הציבורי וגם המעסיקים הפרטיים, נדרשים לעשות את זה, גם אם הם מעסיקים בן-אדם לשנה, וכאילו, לפי מה שאמר גיא, זרקו את הכסף על ההתאמות.
<טובה רקנטי: עדיין הם מחויבים לעשות את זה.
<טובה רקנטי: מה הרציונאל בחקיקת החוק?
<טובה רקנטי: אני לא יודעת להגיד, אדוני, זה החוק.
<טובה רקנטי: החוק מדבר על כל סוגי המוגבלויות.
<טובה רקנטי: גם לעיוורים.
יעקב מרגי: רבים רוצים לדבר, אני אתן רשות דיבור.
<טובה רקנטי: מה עם הביטוח הלאומי?
יעקב מרגי: את רוצה להחליף אותי?
<טובה רקנטי: חלילה.
יעקב מרגי: אז למה את תוהה?
<טובה רקנטי: זה חלק מהתשובה.
יעקב מרגי: הם ייתנו תשובות בסוף.
יעקב מרגי: תכבדי את עצמך.
יעקב מרגי: כבודו, יתקרב בבקשה לשולחן, מצביע הרבה זמן יקבל זכות דיבור.
<עמוס באר: שלום.
יעקב מרגי: זוכר אותך מהדיון הקודם.
<עמוס באר: אכן כך.
<עמוס באר: בעבר הייתי מנהל מחלקה של 300 עובדים ועסקתי הרבה בהעסקה של אנשים עם מוגבלויות.
<עמוס באר: אני חושב שלא עלה פה מגזר אחד גדול של מעסיקים, שהוא נשאר ממש ונופל בין הכיסאות.
<עמוס באר: אנחנו, המגזר השלישי, המגזר של העמותות שרוצים ומתפקידנו להעסיק כמה שיותר אנשים עם מוגבלויות, כי אנחנו עוסקים בתחום הזה ובכל פעם שאנחנו מגיעים לשלב של ההתאמות, אנחנו בעצם נחשבים כמו מוסד ציבורי.
<עמוס באר: למה?
<עמוס באר: כי יש בעצם בתקציבנו, סוג של תמיכה ממשרדי הממשלה.
<עמוס באר: ואני ניסיתי בשנה שעברה להכניס שני חברים עיוורים לעבודה אצלנו בספרייה המרכזית לעיוורים ונתקלתי, ושיסלחו לי האנשים ממשרד הכלכלה, שיש להם הרבה רצון טוב, אבל בסופו של דבר, נתקלתי בתשובה שלילית לכל ההתאמות שביקשתי, ולא ביקשתי הרבה.
<עמוס באר: אני חושב שהמגזר השלישי, שתפקידו גם לקדם את העניינים החברתיים, אבל גם לעזור לציבור שהוא רוצה לקדם, להיות מועסק אצלו, צריכים לעזור לו יותר אפילו מאשר למעסיק פרטי.
<עמוס באר: כי התקציב שלנו מוגבל, התקציב שלנו מגיע, או ממשרדי הממשלה או מתרומות.
<עמוס באר: אז מה נשאר לנו, כשאנחנו רוצים להעסיק אדם עיוור או אדם נכה, זה לא משנה, כשצריך רמפה וצריך התאמה כזו או אחרת, כל העלות של כל ההנגשה, נופלת עלינו.
<אייל שפירא: אני לקוי ראייה מלידה.
<אייל שפירא: רציתי לתת דגש בנושא של ההתאמות.
<אייל שפירא: אני לקוי ראייה, אני משתמש בתוכנת הגדלה במחשב.
<אייל שפירא: ב- 2002 בעצם, אני בעצם ניגשתי דרך הביטוח הלאומי, שזה היה מאוד נוח, 90% הביטוח הלאומי מימן, הייתי צריך להביא שלוש הצעות, נבחרה כמובן הזולה ואני שילמתי 10%.
<אייל שפירא: למזלי, ההתאמה הזאת הולכת אישית ואני רוצה פה לשים איזה שהוא מאמר מוסגר.
<אייל שפירא: צריך להבין, התאמות אישיות שצריכות לנוע עם העובד למקומות העבודה שלו, איתו, כי כל מקום זה אחר, אבל למשל, במצב כזה של תוכנת הגדלה, זה משהו אישי, שאתה יכול לקחת אתך, לעומת התאמות שנשארות כמו רמפות או מעליות או דברים אחרים, שזה משהו שנשאר אצל המעסיק, לעובד הבא שצריך את ההתאמה הזאת.
<אייל שפירא: זה דבר אחד.
<גיא שמחי: לא, אצלנו, דרך אגב, ההתאמה, גם המחשב שלך יישאר אצל המעסיק.
<אייל שפירא: זו הסיבה שאמרתי, הפרדה בין האישי, כגון למשל תוכנת הגדלה או מחשב כתב ברייל וכו', הולך איתי, נגיד, אם אני צריך כזה דבר, לעומת התאמה אחרת.
<אייל שפירא: לא, היום זה לא הולך כך, זו הבעיה, היום זה לא כך, זה צריך להיות, אני אומר.
<גיא שמחי: אוקיי.
<גיא שמחי: , נכון.
<אייל שפירא: היום זה לא הולך אתך, וזו הבעיה.
<אייל שפירא: כי בעצם, הצג ברייל או תוכנת ההגדלה שאני נגיד קניתי ב- 2002, היא היום לא רלוונטית, כי היום התוכנה הזאת לא תעבוד עם windows 7 או windows 8.
<אייל שפירא: זאת אומרת, המעסיק הזה, זה יושב אצלו כאבן שאין לה הופכין, שבמידה וזה היה נשאר אצלו ולא היה הולך איתי כי היה לי דיסק עם רישיון - - -
יעקב מרגי: ביטוח לאומי, משרד הרווחה, תרשמו את הנקודות בבקשה.
<אייל שפירא: בזמנו זה היה ביטוח לאומי.
<אייל שפירא: היום הבעיה גם שזה כבר לא מוכר במקום אחד, אני צריך ללכת לחפש את זה בכמה מקומות.
יעקב מרגי: אתה נגעת בנקודה חשובה.
יעקב מרגי: ניתן גם לאחרים.
<אלי שרוני: צהריים טובים, אני הקמתי לפני כשלוש שנים עמותה ששמה פעול"ה, עם חבריי, ראשי התיבות – פותחים עיניים ולב לצורכי העיוורים ואנחנו היום מעסיקים כבר עשרה עיוורים בפעילויות הסברה ברחבי הארץ.
<אלי שרוני: אני שמח לשמוע מידידי באר שסיפר את הנושא של אי מתן כלום.
<אלי שרוני: אם אני רוצה לקבל ציוד בכדי להקים משרד עכשיו לארבעה בעלי לקויות ראייה, עיוורים, אני לא מקבל שום תמיכה.
יעקב מרגי: בגלל שאתה המגזר השלישי?
<אלי שרוני: בגלל שאני המגזר השלישי.
<אלי שרוני: אז אני צריך להתחיל לכתת את רגליי בחו"ל, בכדי לקבל תרומות.
<אלי שרוני: והדוגמה שאני רציתי לספר, קודם כל להגיד את התודה עכשיו מה שנקרא לפרוטוקול, כי מה שחבר הכנסת אילן גילאון אמר כאן זה הדבר הכי נכון שיש והוא אמר את זה מתוך הלב והוא דפק על השולחן.
יעקב מרגי: הוא חוזר על זה עשרות פעמים בכל דיון.
<אלי שרוני: אני יודע.
<אלי שרוני: אני יודע ואני חושב שהוא אומר את הדבר הנכון ביותר לכלל הנכויות.
<אלי שרוני: אני יכול לתת רק סיפור אחד קצר, שאני שמעתי אותו.
<אלי שרוני: סיפור של עשרות בעלי לקויות ראייה שלמדו לעבוד במוקדי 106 על חשבון המוסד לביטוח לאומי וגוף פרטי שאני לא אומר את שמו, מופיע על הגב שלי, כי הוא גם עזר לנו בחולצות האלו, אני הולך בגב עם כל הספונסרים, כי רק כך אנחנו יכולים להתרומם.
יעקב מרגי: תיזהר שלא ישווקו אותך.
<אלי שרוני: זה גם נכון.
<אלי שרוני: מה שקורה זה שהיום אם למדו כ- 30 או 40 בעלי לקויות ראייה ויתקנו אותי אם אני טועה מי שהעביר את הקורסים וקיבלו על זה הרבה מאוד כסף, היום עובדים בודדים אפשר לספור אותם אולי על כף יד אחת.
<אלי שרוני: תודה.
<אביבית ברקאי - אהרונוף: שלום, אני עורכת-דין מארגון בזכות.
<אביבית ברקאי - אהרונוף: רציתי רק להתייחס לנושא שהועלה כאן קודם, לגבי חסמים אצל מעסיקים פרטיים, לאפשר לאנשים עם עיוורון או עם לקויות ראייה, להתקבל לעבודה.
<אביבית ברקאי - אהרונוף: אלינו הגיעו כמה פניות של אנשים עיוורים שניסו להתקבל למקומות עבודה פרטיים, אבל נתקלו בטענות שונות לגבי התוכנה, כגון התוכנה עלולה לפגוע בביטחון המידע שיש אצלנו בחברה, או – התוכנה לא ניתנת להתקנה מכיוון שיש לנו איזה שהוא מחשב או איזה שהיא תשתית ישנה שלא מאפשרת את התקנת התוכנה.
<אביבית ברקאי - אהרונוף: ואני אשמח לשמוע איזה שהיא הבהרה, גם מהגורמים הממשלתיים, ודאי ממשרדי הממשלה שמעסיקים עם אותן תוכנות שאני מניחה שגם להם יש את אותו חשש לפגיעה בביטחון המידע ובכל זאת הם מעסיקים.
<אביבית ברקאי - אהרונוף: האם יש באמת סיבה לחשש הזה ואם לא, הייתי רוצה לקבל הבהרה גם ממשרד הכלכלה וגם מנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, מה הם עושים וכיצד הם יכולים לפתור את הבעיה הזאת, על-מנת שמעסיקים פרטיים יימנעו מלהגיב ולתת את התשובה הזאת.
יעקב מרגי: אני אתן זכות דיבור לעוד אורח אחד או שניים, לאחר מכן, מייתר זמן לביטוח הלאומי.
יעקב מרגי: אני מראש מתנצל בפני מי שלא הספיק לדבר.
יעקב מרגי: עבאס, תדבר, שומעים אותך.
<עבאס עבאס: תודה לך, אדוני.
<עבאס עבאס: קודם כל, אני באמת מברך על הציון של היום הזה.
<עבאס עבאס: אני אציג את עצמי – אני עו"ד עבאס עבאס, באתי מנצרת.
<עבאס עבאס: אני יזם חברתי, אני מנהל את הארגון הערבי המוביל לקידום זכויות אנשים עם מוגבלות ובכלל זה כמובן אנשים עם עיוורון ולקות ראייה.
<עבאס עבאס: תרשה לי רק דקה קצת לעשות ספציפיקציה לסוגיה שאני מייצג כי באמת, האנשים עם מוגבלות ובכללם עיוורים מהחברה הערבית, הם מה שנקרא מודרים פעמיים, גם על רקע המוגבלות וגם על רקע השתייכותם לחברה הערבית.
<עבאס עבאס: חשוב להגיד שהחברה הערבית לא מעודדת, בלשון המעטה, שילוב אנשים עם מוגבלות.
<עבאס עבאס: יש הרבה הסתרה והכחשה וסטיגמות וסטריאוטיפים.
<עבאס עבאס: אז כדי לעבור למחסום של העסקה, אנחנו צריכים - - -
יעקב מרגי: אבל אנחנו לא מתייאשים.
<עבאס עבאס: מובן שלא.
יעקב מרגי: נהיה נחושים, עקביים, נדבר על זה, נציף את זה, עד שזה יתוקן.
<עבאס עבאס: כדי להגיע לשלב של העסקה, צריכים לעבור הרבה מחסומים ולכן אני פה, מבקש את התמיכה של משרדי הממשלה השונים, לעזור באמת לארגוני השטח בחברה הערבית שיקבלו יותר תשומת לב, כדי שיוכלו להגביר את נושא המודעות ואנחנו מתחילים את זה מגיל צעיר, מתלמידי בית-ספר, מוסדות, מנהלים ומעסיקים ובינינו, בתחום ההעסקה, יש המון סטיגמות.
<עבאס עבאס: כמובן שגם כן יש אחריות בנושא של תוכניות, של מרכזים, נגיד עיר כמו נצרת, אין בה מרכז רב שירותים לעיוורים ואני מקווה שיוקם.
<עבאס עבאס: גם יש מחסור בשירותים.
<עבאס עבאס: רציתי ברשותך, יש כאן נציגים של הביטוח הלאומי, נכון?
יעקב מרגי: עוד מעט הם יענו.
<עבאס עבאס: יש לי סוגיה ספציפית שאני לא יודע, כל מי שאני מדבר אתו, אדם עם מוגבלות, אדם עם עיוורון, אומר לי – איך אני אוכל לצאת, כשיש מה שנקרא חרב מסתובבת של הביטוח הלאומי.
<עבאס עבאס: אני מפחד שישללו ממני את הקצבה.
יעקב מרגי: דיבר על זה אילן גילאון, על הרציונל.
<עבאס עבאס: אני אולי לא הייתי.
יעקב מרגי: אילן גילאון לקח את זה, תסמוך עליו שהוא יטפל בזה.
<עבאס עבאס: אז אני רוצה לחדד את זה.
<עבאס עבאס: הרוב המוחץ של האנשים לא יודעים אפילו מאומה על זה, יש חובה חובה חובה להגביר מודעות בתחום הזה.
<גיא שמחי: נצטרף לאילן בעניין הזה.
<עבאס עבאס: בוודאי.
<עבאס עבאס: עוד הערה, שתי הערות קצרצרות.
יעקב מרגי: אבל קצרצרות.
<עבאס עבאס: קצרצרות.
<עבאס עבאס: נושא הסינרגיה.
<עבאס עבאס: אני מבקש באמת שיהיה יותר סינרגיה בין משרדי הממשלה.
<עבאס עבאס: לצערי, משרד הכלכלה עובד לחוד, משרד הרווחה – לחוד, המשפטים – לחוד.
<עבאס עבאס: יש צורך ביותר סינרגיה ואז לאדם תהיה כתובת אחת.
<עבאס עבאס: נושא אחרון – המפעלים המוגנים.
<עבאס עבאס: לצערי, זה כבר דבר שהוא משפיל את האדם עם מוגבלות.
<עבאס עבאס: זה נוגד את האמנה הבינלאומית לזכויות אנשים עם מוגבלות.
יעקב מרגי: מה אתה מציע, שנסגור אותם?
<עבאס עבאס: לסגור אותם, למצוא אלטרנטיבה שמכבדת, נותנת human dignity.
<עבאס עבאס: אני מבקש, הייתי במפעל מוגן.
<עבאס עבאס: אני הייתי באחד היישובים הערביים.
יעקב מרגי: תן לי לסייע לך, תן לי.
<עבאס עבאס: פשוט מתעללים בהם.
יעקב מרגי: שמעת את הצהרת הכוונות.
יעקב מרגי: יש לך מודל רציונלי שאתה חושב עליו?
יעקב מרגי: תעלה אותו על הכתב.
<עבאס עבאס: יש דוגמה אלטרנטיבית כמו באנגליה, שכבר ביטלו את זה.
<עבאס עבאס: יש מודלים מוצלחים.
יעקב מרגי: אנחנו לא שם, לצערי הרב.
<עבאס עבאס: אם אנחנו רוצים להיות חלק מה- OECD וליישם את האמנה הבינלאומית שמדינת ישראל היא שרירה, יש צורך, אני חושב, להתחיל למצוא אלטרנטיבות ואני חושב יש פיתרונות .
<רפי כהן: שלום לכולם.
<רפי כהן: אני יושב-ראש עמותת העיוורים הנעזרים בכלבי נחייה אבל הפעם אני רוצה להביא את הזווית האישית שלי לנושא התעסוקה.
<רפי כהן: אני איש הייטק 25 שנה עבדתי בתחום התוכנה, לטוב ולרע, בהצלחות ובכישלונות, ולא קל כמו שכולם אומרים, לשכנע מעסיקים לקבל אדם עיוור לעבודה.
<רפי כהן: ואין מה לעשות, המעסיק עצמו, כאשר הוא רואה עיוור וטכנולוגיה, משהו לא מסתדר אצלו.
<רפי כהן: ועכשיו אנחנו גם באים עוד לפני שהבן אדם נכנס אצלו ועשה אפילו פעולה אחת או שתיים חיוביות כדי לשכנע אותו, אנחנו כבר דורשים ממנו את ההשתתפות הכספית של אלפי שקלים, בנגישות להתאמה, עוד לפני שהוא קיבל מישהו.
<רפי כהן: ואני חושב שזו מכה אנושה לכל הנושא של תעסוקת עיוורים.
<רפי כהן: אני חושב שאם אנחנו רוצים לעזור לתעסוקת עיוורים ואין מה לעשות, ציוד לעיוורים, והיום טכנולוגיה זה לא רק עובדי הייטק, היום טכנולוגיה כמעט בכל מקום עבודה שרוצים לעבוד בו.
יעקב מרגי: תודה, מר כהן, תודה.
יעקב מרגי: אנחנו כמעט מסכמים את הדיון, השעון עובד נגדנו, לכן סליחה מראש אם לפני הביטוח לאומי הוספתי עוד אחד.
יעקב מרגי: שירה סנש, בבקשה.
יעקב מרגי: דברי, שומעים אותך למיקרופון.
<שירה סנש: שלום לכולם.
<שירה סנש: אני עיוורת מוחלטת.
<שירה סנש: כיום אני מועסקת בחצי משרה בעיריית חיפה.
<שירה סנש: אני עובדת במחלקה לפניות הציבור במענה טלפוני, בתור נציגת שירות לקוחות.