GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מיכל גרינשטיין: צהריים טובים, אני מיכל, אשתו של שי גרינשטיין.
<מיכל גרינשטיין: שי נפצע לפני 11 שנה.
<מיכל גרינשטיין: הוא הטנק האחרון שעלה על מטען בעזה בתקופה ההיא, על מטען של 80 קילו.
<מיכל גרינשטיין: היום הוא פגוע ראש עם 7 פלטינות בראש.
<מיכל גרינשטיין: יש לנו שני ילדים מקסימים: יעקב אורי, ילד בן 6.5, וילדה בת שנתיים וחצי.
<מיכל גרינשטיין: אנחנו היום במצב של בית, סליחה על ההגדרה, בית של גיהנום.
<מיכל גרינשטיין: יש לי ילד, שכמו שחברת הכנסת אמרה, הוא דור שני לנכה צה"ל, או אם להגדיר את זה כפי שפסיכולוגית אמרה לי – זה בדיוק כמו ניצולי שואה, דור שני לניצולי שואה.
<מיכל גרינשטיין: הוא חי עם אבא שסובל מהתקפים של עצבים ושכחה וכל מיני דברים, וזה משליך גם על הילד.
<מיכל גרינשטיין: הגענו היום למצב שהילד רוצה להרוג את אבא.
<מיכל גרינשטיין: הוא שואל אותי כל הזמן: אמא, איפה יש אקדח?
<מיכל גרינשטיין: אני לא רוצה שאבא יהיה בבית, אני רוצה להרוג את אבא.
<מיכל גרינשטיין: אבא לא היה בבית לפני כחודש, והוא אומר לי: אמא, אני לא רוצה שאבא יחזור הביתה.
<מיכל גרינשטיין: תתגרשי.
<מיכל גרינשטיין: וזה ילד בן 6.5.
<מיכל גרינשטיין: זה לא ילד בן 18 וזה לא ילד בן 12.
<מיכל גרינשטיין: זה ילד שמהגן, כשהיה מצייר ציורים של חיילים וטנקים ומלחמה, הגננת היתה אומרת לי: איזה ילד חכם יש לך, איך הוא רואה את החיים.
<מיכל גרינשטיין: אבל אף אחד לא יודע מה הוא עובר בבית.
<מיכל גרינשטיין: והבאתי חלק מהציורים האלה רק כדי להראות מה ילד בגילו מצייר, וזה מהגן.
<מיכל גרינשטיין: זה חייל שמת, זה מסוק שבא לפנות אותו, זה טילים.
<מיכל גרינשטיין: אין לו ציורים של בית או מיורים של דשא או ציורים של פרחים.
<מיכל גרינשטיין: הוא בחיים לא צייר את הדברים האלה.
<מיכל גרינשטיין: זה ציור קצת יותר עדכני, של מנהרות, של אש חיה בפנים וצריך לפנות.
<מיכל גרינשטיין: והילד הזה היום עם התקפי זעם בדיוק כמו אבא.
<מיכל גרינשטיין: אני צריכה לטפל גם באבא שלו וגם בו.
<מיכל גרינשטיין: זה ילד שלא יודע איך להכיל את זה.
<מיכל גרינשטיין: הוא עם אותם התקפים.
<מיכל גרינשטיין: וכשאני שואלת, ובדקתי את זה מול עובדת השיקום, ושאלתי אותה: איפה הילד?
<מיכל גרינשטיין: אני לא מדברת על עצמי עכשיו.
<מיכל גרינשטיין: על הילד.
<מיכל גרינשטיין: הילד צועק: הצילו.
<מיכל גרינשטיין: אני לא רוצה שהילד שלי יהיה הבן הבא כמו של – אני לא זוכרת את השם של הבחור מכפר סבא שהרג את אבא שלו, כי הוא ראה כמה אמא שלו סובלת.
<מיכל גרינשטיין: אני לא רוצה שזה יהיה הילד שלי, ואני לא רוצה שהוא יהיה הבא בעיתון.
<מיכל גרינשטיין: והיא אומרת לי: מיכל, אני יודעת.
<מיכל גרינשטיין: יש הרבה מקרים כאלה, אבל משרד הביטחון לא אחראי לטפל לא בילדים ולא בנשים.
<מיכל גרינשטיין: תפני או לקופת חולים או לבית הספר.
<מיכל גרינשטיין: למה לגרום לילד לאות קין?
<מיכל גרינשטיין: למה ללכת לקופת חולים, ולבוא במצב שאחר כך, כשהוא ירצה עבודה, יגידו לו: תחתום על טופס ויתור סודיות, ויהיה כל הנושא של פסיכולוגיה כי אבא נמצא בצבא, כי אבא הגן על המדינה שאנחנו חיים בה?
יעקב מרגי: אין שום התייחסות לילדי נכי צה"ל?
<עידן קלימן: כלום.
<עידן קלימן: גם לא ברמה הכלכלית ובטח לא מה שהזכירה.
<עידן קלימן: רק לחזק, שההבדל הוא שאם ילד כזה היה מטופל על-ידי משרד הביטחון, הוא היה מטופל במסגרת ההומוגנית הפנימית, ואילו פה, במיוחד לאחר החוק, אבל מעבר לזה, אם ילד בן 6 מטופל בקופת חולים, זה נרשם בתיק שלו.
<עידן קלימן: כשהוא ירצה לעבוד בגיל 25 במוסד ביטחוני, לשרת את המדינה, שיסביר למה רשום שעבר טיפול פסיכולוגי בגיל 6.
אורלי לוי אבקסיס: איך זה קורה עם ילדים לחללי צה"ל?
<עידן קלימן: לשמחתנו, הם מקבלים- - -
אורלי לוי אבקסיס: יכול להיות מצב, כמו שמתואר פה, כמו שהילד אפילו זועק, בחלק מהמקרים אולי הנוכחות של ההורה פגוע הנפש היא הרבה יותר קשה מהנפקדות בכלל חלילה וחס, כי אז אתה יכול להאדיר זיכרון מסוים, לספר דברים מסוימים.
אורלי לוי אבקסיס: פה הילד נפגש עם הצד המאוד לא יפה של הפציעה.
אורלי לוי אבקסיס: מסכן אותו נכה שלא יכול לגמרי לשלוט בזה, אבל הילד הזה זקוק לטיפול אולי אפילו אובר.
<מיכל גרינשטיין: הילד הזה צועק הצילו.
<מיכל גרינשטיין: הבת בת השנתיים וחצי בתקופה של השבועיים האחרונים פשוט אומללה.
<מיכל גרינשטיין: לקחתי אותם, שיהיו אצל ההורים שלי.
<מיכל גרינשטיין: אני גם עובדת, גם עם שי בעלי.
<מיכל גרינשטיין: ילדה בת שנתיים וחצי שבוכה בבית, ואבא, בגלל שהוא כל הזמן מול האינטרנט והמחשב, לראות מה קורה בצורה מזוכיסטית, היא בוכה, והוא פותח את הדלת, שם אותה מחוץ לבית וסוגר הדלת, שלא תפריע לו, וזו לא ילדה בת 4 אלא ילדה בת שנתיים וחצי, שכל מה שעשתה – נולדה לאבא נכה צה"ל שנלחם.
<מיכל גרינשטיין: זה הכול.
<עידן קלימן: וחשוב לי להדגיש, כי אני מכיר את האבא - מדובר באיש טוב, לא רע, אבל פגיעת הראש שלו מאוד קשה.
<עידן קלימן: שאלתי אותה כמה זה עולה, כי רציתי לכמת את העניין.
<עידן קלימן: כל טיפול כזה הוא 380 שקלים, כאשר מדובר באבא שמקבל תגמול נצרך, שזה בסביבות 10,000 שקל, קצת פחות אפילו, כ-7,000, ואמא שהיא עובדת במד"א וגם לא יכולה תמיד לעבוד, כי הרבה פעמים היא צריכה להחסיר משעות העבודה, אין אבא שהיא יכולה להיסמך עליו, שיאסוף את הילד מהגן או יטפל בו, אז הרבה פעמים גם היא נפגעת.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו צריכים לזכות שבחלק מהמקרים אגף השיקום, העלות שלו הרבה יותר נמוכה, כי הוא בהתקשרויות עם גורמי מקצוע, לכן אם הם הולכים באופן פרטי – זה יקר וזה בא מהכיס הפרטי שלהם, אבל אם זה דרך אגף השיקום - מה שלדעתי צריך להיות מחויב – הוא גם הרבה יותר זול.
יעקב מרגי: דן, איך יכול להיות שארגון נכי צה"ל פונה למשרד הביטחון, לאגף, שבוע, שבועיים, שלושה?
יעקב מרגי: מילא תשובה.
יעקב מרגי: משהו, טלפון, התייחסות.
<דן שגב: אני לא מקבל לצערי את מה שעידן אמר, כי גם אבנר שמע את התשובה הזאת ממני ומראש האגף.
<דן שגב: אני מדבר כרגע על הסידור של המעונות, ולמיטב זיכרוני, גם הוצאתי את זה בכתב.
<עידן קלימן: אבל לא היה שינוי.
<דן שגב: הוצאתי תשובה לאבנר.
<דן שגב: אבנר ביקש לדעת, אם היה שינוי בהוראה.
אורלי לוי אבקסיס: תשלחו את זה לפקידים באגף השיקום, שאין שינוי.
<רן קמינצקי: אם לא היה שינוי, איך יכול להיות שהשנה אני מקבל, ובשנה הבאה – לא?
יעקב מרגי: אני חייב לומר, אני קדנציה רביעית בכנסת.
יעקב מרגי: הייתי שר בממשלה.
יעקב מרגי: אני לא מתלהם ולא פופוליסט, ונפל לכם עיתוי על הפנים.
יעקב מרגי: אני לא הלום קרב.
יעקב מרגי: כפטריוט, לא רוצה לומר לך, לא זכיתי.
יעקב מרגי: לא עד כדי כך.
יעקב מרגי: אבל לא נכה צה"ל, לא הלום קרב.
יעקב מרגי: שירתי- - - כל התקופה עד הכנסת.
יעקב מרגי: אני לא עולה לישון, ואני לא מזוכיסט כמו בעלך.
יעקב מרגי: אני לא יכול להפקיר את חיילי צה"ל.
יעקב מרגי: הדבר היחיד שאני יכול, לעקוב, לדאוג להם.
יעקב מרגי: אני גר ביישוב של טווח העשרים, ולא עולה לישון לילה אחרי לילה עד שהשינה תוקפת אותי.
יעקב מרגי: המציאות הזו עכשיו שחיילי צה"ל, ואל תיקח את זה כציניות – חייל נפצע בצה"ל.
יעקב מרגי: הוכר אחרי 36 ועדות, אומר לך ברק.
יעקב מרגי: ואני מכיר את זה.
יעקב מרגי: יש מתח ויש ניגוד עניינים, ויכול להיות שבגלל כמה שרוצים לרכב על זה, גם אמתיים סובלים.
יעקב מרגי: אבל אנחנו יודעים לגלות.
יעקב מרגי: יש לנו סנסורים שמגלים דברים יותר מתוחכמים מאשר חייל שרוצה לרמות את אגף השיקום.
יעקב מרגי: כבר הוכר.
יעקב מרגי: כבר מטופל באגף השיקום.
יעקב מרגי: מה אתה רוצה ממנו עכשיו?
יעקב מרגי: אם עשית את זה בניגוד להנחיה, ועשית את זה טוב, למה לשנות עכשיו את הנוהג שהיה קיים?
יעקב מרגי: אתה שומע את הדברים.
יעקב מרגי: אף אחד לא יקריב את הבנים שלו בשביל אותה הטבה.
יעקב מרגי: הוא יתמודד.
יעקב מרגי: הילד ייפגע.
יעקב מרגי: הוא לא יפגע במתכוון, אבל הילדים ייפגעו, יישארו בבית, לא ילכו לצהרונים או לא ילכו למעונות, כי לא יהיה כדאי לצאת לעבודה.
יעקב מרגי: יד ימין נלחמת בשנייה – יד ימין, לא שלא יודעת מה עושה יד שמאל; ממש נלחמת, מנטרלת את מה שיד אחת עושה.
יעקב מרגי: וזה זועק ומתבטא פה בצורה הכי ברורה.
יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע את עמדתך, למה?
יעקב מרגי: ואם אין דרך אחרת, ומותר לומר: אני לוקח את זה, בוחן את זה מחדש.
יעקב מרגי: בשביל מקרה אחד או שניים או שלושה כפי שציינת.
יעקב מרגי: במיוחד שמדובר באוכלוסייה כזאת.
יעקב מרגי: כתוב במכת בכורות: אין בית אשר אין בו מת.
יעקב מרגי: במושג מושאל, אין אחד שלא חי בסביבה של הלומי קרב או של נכי צה"ל.
יעקב מרגי: ואנחנו מכירים את ההתמודדויות.
אורלי לוי אבקסיס: זר לא יבין זאת.
<דן שגב: אדוני היושב-ראש, יושבת פה חבורה של אנשים שאני אישית מצדיע לכל אחד ואחד מהם.
אורלי לוי אבקסיס: אבל שיסתדרו לבד.
<דן שגב: יש דברים שלחלק מהאנשים מותר לומר, ולחלק - לא.
יעקב מרגי: לחברי כנסת מותר קריאת ביניים.
<דן שגב: יש לי שני ילדים בצבא בשירות קרבי.
<דן שגב: יש לי בת שנמצאת עכשיו בעזה.
<דן שגב: אני עושה מילואים, כ-30-20 יום בשנה עד היום, כך שאלו מיטב ילדינו.
<דן שגב: ברור.
<דן שגב: אני גם לא מגיב באופן אישי.
<עידן קלימן: אמרנו שזה לגופו של עניין ולא לגופו של אדם.
<עידן קלימן: דן היה עובד השיקום הראשון שלי, ויש בינינו יחסי הערכה וחברות, והוא איש יקר.
<עידן קלימן: זה לא אישי.
<דן שגב: אבל אני חייב לומר גם ברמת התפקיד שלי, שאני שומע אותך ברק, ואותך, שהייתם צריכים לעבור כזו מסכת של ועדות וכן הלאה – זה משהו שצריך לבדוק, במיוחד שאתה אומר שעד היום לא סיימתם את זה.
אורלי לוי אבקסיס: אלו פגיעות מרובות.
אורלי לוי אבקסיס: לכל פגיעה יש הוועדות שלה.
קריאה: זה דיון אחר לגמרי.
<דן שגב: אשמח לבדוק – עידן, אם תעביר לי מקרה אחד שמישהו התבקש להביא אישור שהוא מסוכן.
שולי מועלם-רפאלי: הנה.
שולי מועלם-רפאלי: הוא אמר לך.
<רן קמינצקי: אני השנה הזאת מקבל.
<רן קמינצקי: אם לא השתנה דבר, מה קרה?
אורלי לוי אבקסיס: תפנה למחוז צפון, אגף שיקום, טבריה, זה יצא שם במסות.
אורלי לוי אבקסיס: תבדוק באגף שיקום טבריה.
אורלי לוי אבקסיס: אני יכולה לעשות טלפון, ושישלחו לך?
<דן שגב: בשמחה.
<דן שגב: נדרשים להמציא אישור על מסוכנות?
יעקב מרגי: אמר לך, ושמענו את זה גם לפני כן – זה נאמר פעמיים, שנדרשו להביא אישור שמסוכנים לילדים, וגם תוך כדי שאמרת: שיביאו לי – הרימו יד ואמר לך.
יעקב מרגי: הדברים קורים.
יעקב מרגי: אני מאמין שלאף אחד מהם אין השעה וחצי האלה המיותרות פלוס זמן נסיעה וזמן חזרה כדי לכלות את זמננו.
יעקב מרגי: הדברים נעשו.
יעקב מרגי: מכתב הריענון, מה שאתה קורא ריענון, או ההנחיות שאני קראתי לו, כי לא התייחסת לזה, על-ידי עובדי השיקום, נאמרו להם במפורש.
יעקב מרגי: נאמר לנו שמה שהיה, לא יהיה.
יעקב מרגי: אתם תצטרכו להביא.
יעקב מרגי: זה כבר לא בידיים שלנו, ופה הדיון.
יעקב מרגי: אתה הולך אתי סחור-סחור, לא נוגע בנקודה.
שולי מועלם-רפאלי: האם אפשר, אדוני, אם כך להוציא מכתב לכל עובדי האגף, שלא מתרחש שינוי?
<דן שגב: אני מעוניין להשיב.
<דן שגב: הקדימה אותי חברת הכנסת.
<דן שגב: בהחלט, ברגע שאגיע למשרד, ועידן, אני מבקש לקבל את הבקשות האלה, שבהם אנשים נדרשו להמציא אישור שהם מסוכנים.
<דן שגב: אדוני היושב-ראש, אם עובד שיקום ביקש כזה מסמך, זו תקלה, והיא תטופל.
יעקב מרגי: מה ההנחיה שאתם נתתם?
<דן שגב: על-פי ההוראה- - -
אורלי לוי אבקסיס: שעובדת או עובד שיקום מספק את האגף- - -
<דן שגב: שהוא אחד משלוש האפשרויות.
אורלי לוי אבקסיס: אז אתה יכול לומר את זה עכשיו לפרוטוקול, שעובד שיקום יכול להמליץ בלי האישור מהפסיכולוגים?
<דן שגב: זה כתוב בהוראה.
אורלי לוי אבקסיס: כל אחד מספק בנפרד.
<דן שגב: לא.
<דן שגב: את אומרת פה דברים לא נכונים, חברת הכנסת.
<דן שגב: אני אומר לפרוטוקול: יש שלושה גורמים שיכולים להמליץ על הוצאת הילד מהבית: אחת, פסיכולוג מטפל; שתיים, פסיכיאטר; שלוש, עובד שיקום.
<דן שגב: מעולם זה לא השתנה.
<דן שגב: אני אומר את זה בפעם הרביעית.
<דן שגב: מסוכנות – זה לא בטיפול שלנו.
<דן שגב: לעולם לא נבקש אישור שנכה צה"ל הוא מסוכן לילדיו.
<עידן קלימן: אני שותק כדי לא להפריע לך, אבל יש נכה שיצהיר לפרוטוקול, שעובד שיקום בשבוע שעבר אמר לה.
<עידן קלימן: אתה רוצה לקבל את זה?
<דן שגב: נבדוק את זה, ונתקן את זה.
יעקב מרגי: אומר לכם דן, שבמפורש נשארה האופציה הזו, שאחת מהפונקציות, ונושא המסוכנות לא עלה.
<דן שגב: חד-משמעית.
יעקב מרגי: ואתם אומרים, ואני סומך על זה.
יעקב מרגי: יכול להיות שעובדי אגף השיקום הרחיקו לכת, והוא גם התחייב תוך כדי שאני מדבר אתך, הוא ענה שיבדוק מי אמר את זה ועל סמך מה.
<דן שגב: לא אבטל הוראה שהיא לא קיימת.
<דן שגב: אנחנו פועלים לפי ההוראה הכתובה.
<רן קמינצקי: מדוע קיבלתי על השנה הנוכחית, ועל שנת הלימודים הבאה אומרים לי – אם לא השתנה דבר, למה על שנת הלימודים הבאה אומרים לי: תביא אישור חדש?
<מיטל מירון: אני מיטל מירון, אשתו של ברק.
<מיטל מירון: לפני שבועיים התקשרתי לאגף השיקום כדי לברר, אחרי שמסר לנו אותו חבר שהזכאות השתנתה, ודיברתי עם עובד שיקום בשם איתן גיבורי.
<מיטל מירון: הוא אמר לי מפורשות שזה כבר לא עובד אותו דבר, שמעכשיו צריך להביא אישור פסיכיאטר או פסיכולוג.
<מיטל מירון: הוא לא השתמש במילה: מסוכן.
<מיטל מירון: הוא אמר לי: צריך שיהיה כתוב שם מפורשות, שבעלך לא כשיר לשהות עם הילד.
יעקב מרגי: זה הרחקת לכת עד לקיצון.
יעקב מרגי: אני חושב שדן הבהיר.
אורלי לוי אבקסיס: הוא הכריז שזו תקלה, לפרוטוקול.
<דן שגב: אם זה נאמר, זו תקלה שלא צריכה להיאמר, חד-משמעית.
<רן קמינצקי: ושאסנת כבר אמרה לי שצריך אישור שאני מסוכן לילד זו גם תקלה?
<רן קמינצקי: כמה תקלות יש?
יעקב מרגי: יושב פה דן, ואומר את הדברים בצורה הברורה ביותר, ונאמרו הדברים לפרוטוקול, וגם לגבי תקלות – ייבדקו.
יעקב מרגי: לכן הדברים יחודדו, ובסיכום גם נאמר מה אנחנו מבקשים מאגף השיקום לצורך זה.
יעקב מרגי: דן, לגבי הילדים, בבקשה תוסיף.
<דן שגב: אדוני היושב-ראש, כפי שידוע לך, אנחנו פועלים לפי חוק הנכים.
<דן שגב: חוק הנכים מסדיר את כל עולם הטיפול בנכי צה"ל.
<דן שגב: חוק הנכים מעולם לא התייחס לנושא הטיפול עבור ילדי נכי צה"ל.
<דן שגב: על אף זאת בהוראת אגף השיקום שעוסקת בטיפול פסיכולוגי, למרות שאני לא בטוח שהבנתי אותך נכון, אבל יש מענה בקריטריונים מסוימים גם לנשות נכי צה"ל.
<דן שגב: אגב, אני מסייג את מה שאמרתי קודם, כי כן ניתן טיפול פסיכולוגי לילדי פדויי שבי.
<דן שגב: זו האוכלוסייה היחידה שהילדים שלהם יכולים לקבל טיפול פסיכולוגי באמצעות משרד הביטחון.
אורלי לוי אבקסיס: זה בחוק או בהוראה?
<דן שגב: בהוראה.
אורלי לוי אבקסיס: אולי כדאי להרחיב אותה לפגועי נפש?
אורלי לוי אבקסיס: אפשר להרחיב אותה.
יעקב מרגי: הרי אם היינו טריבונל עכשיו או אינסטנציה משפטית, מייד היינו לוקחים את הרציונל של פדויי שבי, מחילים אותו על כל פגועי הראש, כי הרציונל שם עובד.
יעקב מרגי: זה רק מראה שמישהו חשב על הצורך הזה.
<דן שגב: יש סיבה אחת – יש החלטת ממשלה שאוסרת על אגף השירום להחיל כל הטבה חדשה, ולפיכך אנחנו לא יכולים לדון.
<שי פרבר: שמי עו"ד שי פרבר.
<שי פרבר: זה טיפול רפואי, לא הטבה.
<שי פרבר: זה הבדל גדול, שמיים וארץ.
<שי פרבר: ההוראה שעליה מדבר מר דן שגב אינה נכונה.
<שי פרבר: זו החלטת ממשלה 4088.
<שי פרבר: ההחלטה שמשרד הביטחון- - - את זה יחד עם החלטת טרכטנברג לפני שלוש שנים.
<שי פרבר: אף אחד מהשרים שחתם עליה, ובדקנו את זה, לא ידע על מה הוא חתם.
<שי פרבר: בלי כל קשר, כתוב שם רק הטבות.
<שי פרבר: פה מדובר בטיפול רפואי.
<שי פרבר: זה שני דברים נפרדים.
<דן שגב: הוא מטעה את הוועדה, אדוני.
<דן שגב: לא מדובר בטיפול רפואי אלא מדובר בהטבה.
<דן שגב: כל העולם של הטיפול הפסיכולוגי הוא הטבה.
<שי פרבר: בראייה שלכם.
יעקב מרגי: הדיון הוא פסיכולוגי עכשיו.
יעקב מרגי: עזבו את זה.
<שי פרבר: טיפול פסיכולוגי הילדים, קוראים לזה הטבה – זו הבעיה.
אורלי לוי אבקסיס: איך טיפול פסיכולוגי הילדים במשרד הבריאות נקרא?
אורלי לוי אבקסיס: טיפול או הטבה?
<דן שגב: טיפול.
אורלי לוי אבקסיס: זה משרד הבריאות.
אורלי לוי אבקסיס: אז בהגדרה אתם צריכים להבין שאם הם חתמו על תוספת הטבות, טיפול פסיכולוגי לא יכול להיחשב כהטבה, אם משרד הבריאות הגדיר טיפול פסיכולוגי כטיפול רפואי.
אורלי לוי אבקסיס: יש פה הגדרה אחת לטיפול פסיכולוגי, והיא נקבעת על-ידי משרד בריאות.
אורלי לוי אבקסיס: כשאתם באים לשקול מהי הטבה ומהו טיפול רפואי, בבקשה בנושא רפואה לפנות להגדרות של משרד הבריאות.
אורלי לוי אבקסיס: אין פה שיקול דעת.
יעקב מרגי: חוק הנכים לא מתייחס לילדי הנכים.
יעקב מרגי: איך מדינה בת שבעה עשורים, רוויית מלחמות, רוויית שכול ופציעות ונכויות, יכלה לחיות עם לקונה כזאת?
<עידן קלימן: אדוני היושב-ראש, זו הלקונה היחידה?
<עידן קלימן: אני מוכן לשבת אתך.
אורלי לוי אבקסיס: תשב אתנו.
אורלי לוי אבקסיס: תעביר לנו.
אורלי לוי אבקסיס: אם לא יושבים אתכם- - -
<רן קמינצקי: אני יכול לתת דוגמה לעוד לקונה כזאת.
<רן קמינצקי: אתם יודעים שאחרי שאני התחתנתי, הפסיקו לי את המשקולות לעוזרת בית, למנקה?
אורלי לוי אבקסיס: מסתכלים עלינו ככה.
<רן קמינצקי: קטוע שתי ידיים מאבד זכות למדיח כלים - הוא התחתן עם אחד.
<רן קמינצקי: הוא התחתן עם מדיח כלים.
<רן קמינצקי: אמתי.
אורלי לוי אבקסיס: תקשיבו, חברים.
אורלי לוי אבקסיס: אם אגף השיקום לא יושב אתכם, תשתמשו בוועדה שלנו, בנציגים שלה כחברי כנסת, כדי להעלות דברים לסדר-היום.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו לרשותכם.
אורלי לוי אבקסיס: אני פונה לאגף השיקום, ואולי זה חלק מההמלצות, של לנסות להרחיב את העניין ולראות בטיפול רפואי לילדים לנפגעי פוסט טראומה נפש ראש כטיפול ולא כהטבה.
אורלי לוי אבקסיס: אתם מחויבים לפי חוק להגדיר טיפולים רפואיים לפי ההגדרה של משר הבריאות.
אורלי לוי אבקסיס: אם טיפול נפשי הוא מוגדר כטיפול בריאותי, כך צריך להיות גם אצלכם.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו פונים אליכם, לנסות ולראות.
אורלי לוי אבקסיס: אולי להרחיב את ההוראה של הטיפול בילדים של שבויי מלחמה.
אורלי לוי אבקסיס: גם לטיפול בילדים של פוסט טראומטיים ופגועי נפש ופגועי ראש, כמובן.
אורלי לוי אבקסיס: אם לא, אנחנו נצא בהצעת חוק פרטית, אולי בשם הוועדה, נצטרך לדבר גם עם יושב-ראש הוועדה, לא, של חברי הוועדה, ותאמין לי שזה יגרום למצב כזה שנרחיב כמה שנוכל, וכמה שעדיף שאתם תגיעו להסדר הזה מבחינת הרחבת ההוראה, ולא לתת לנו את היד החופשית, כי את זה לא תוכלו למנוע, בטח לא ציבורית ובטח לא בדעת הקהל, ונראה את השר שיתנגד לכך.
<עידן קלימן: אני פצוע כבר 21 שנה בהיתקלות עם מחבלים בעזה.
<עידן קלימן: כשהגעתי לאגף השיקום, ידעתי מה זה לב רחב ונפש חפצה.
<עידן קלימן: לא הרגשתי את מה שמרגישים היום האנשים האלה.
<עידן קלימן: אני ישבתי מול אגף השיקום, בהתאם למה שאמרת.
<עידן קלימן: ישבתי גם מול קודמו, וניסיתי להסביר להם שארגון נכי צה"ל הוא לא סתם הארגון היציג על-פי חוק, ודווקא כאחד שנבחר לנהל את המחוז הגדול ביותר - אני לא אדם שבורח מאחריות.
<עידן קלימן: להפך, אני מספח אחריות.
<עידן קלימן: זה נקרא מנהיגות.
<עידן קלימן: ואמרתי להם שהם אחראיים לטיפול באיכות חיי נכי צה"ל בדיוק כמוני.
<עידן קלימן: זה שהם משלמים את הכסף, לא הופך אותם לאלה שיש להם אחריות יותר, ואם יש להם בעיה, שילכו לכנסת וישנו את ההגדרה של ארגון נכי צה"ל, מתוך ההכרה שאנחנו מכירים את האנשים שם, ויכולים להכווין אותם, בדיוק כמו שהם יכולים להכווין אותנו, על-ידי ההידברות הזאת.
<עידן קלימן: הידברות הזאת, לצערי, ואותו דבר אמרתי אתמול בוועדת חוץ וביטחון – ההידברות הזאת לצערי הופסקה.
<עידן קלימן: יש אנשים באגף השיקום היום שמרגישים שהם יכולים להנחית הוראות, ושאנחנו נשלים עם זה.
<עידן קלימן: לכן, אדוני יושב-ראש הוועדה וגברתי, אמרתי להם, וזה לא הפתעה בשבילם, הדיון הזה.
<עידן קלימן: אמרתי: אני גמרתי להידבר אתכם בצורה הזאת.
<עידן קלימן: כל פעם שתהיה עוולה כזאת, אני מגיע לוועדה הנכבדה הזאת, ומציב את העניין.
יעקב מרגי: אתה מתחיל עכשיו מחדש להידבר אתנו.
<עידן קלימן: בשמחה.
<דן שגב: במסגרת הסכם מנכ"ל שנחתם עם ארגון נכי צה"ל, יש נספח שלם של הוראות, שלטענת הארגון, נעשו שם שינויים חד-צדדים.
<דן שגב: מאז כניסתי לתפקיד לפני שמונה חודשים – לפני זה הייתי מנהל מחוז ירושלים – אחת לשבוע אני נפגש עם אבנר, מנהל הזכויות בארגון נכי צה"ל, עם צוות שלם, גם מצדם וגם מצדנו, שעוסק רק בהידברות.
<דן שגב: לפני שלושה שבועות אבנר ביקש להפסיק את ההידברות הזאת.
<דן שגב: לכן בשלושת השבועות האחרונים אנחנו לא נפגשים אחת לשבוע.
<עידן קלימן: זאת הצגה של חצי- - -
יעקב מרגי: אני מודה לכל מי שטרח והגיע לכאן והציג את הנושא.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת להנהלת אגף השיקום להוציא הנחיות ברורות לגורמים המטפלים בדבר הזכאות של פגועי ראש ונפש למימון השתתפות ילדיהם במעונות.
יעקב מרגי: לשלוח העתק מההנחיות האלה לוועדה.
יעקב מרגי: להרחיב את ההוראה לגבי ילדים של פדויי שבי.
אורלי לוי אבקסיס: ושם יהיה ברור שגם עובד שיקום יכול לאשר.
יעקב מרגי: החידוד היה במקום.
יעקב מרגי: אני חוזר: להוציא הנחיות ברורות ברוח הדברים שנאמרו כאן על-ידך בוועדה לגורמים המטפלים בדבר הזכאות של פגועי ראש ונפש למימון השתתפות ילדיהם במעונות וצהרונים.
יעקב מרגי: לשלוח העתק לוועדה.
יעקב מרגי: הוועדה קוראת לאגף השיקום להיכנס להידברות עם ארגון הנכים ולהידיינות בסוגיית הטיפול הפסיכולוגי בילדי נכים פגועי נפש וראש, כפי שנעשה עם ילדי פדויי שבי.
מיקי רוזנטל: היום ה-17 ביוני 2014, י"ט בסיוון תשע"ד.
מיקי רוזנטל: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, במסגרת יום הסביבה בכנסת.
מיקי רוזנטל: שני נושאים על שולחננו הבוקר.
מיקי רוזנטל: הראשון יהיה דיווח של מינהל הבטיחות והבריאות התעסוקתית, בסוגיה שדנו בה לפני כמעט שנה, בשנה שעברה בדיוק, באותה מסגרת.
מיקי רוזנטל: זה נושא שחשוב לנו ואנחנו רוצים להמשיך לעקוב אחריו, ולפיכך ביקשנו להבין מה קרה בעיקר בשני תחומים.
מיקי רוזנטל: מהסקירה בשנה שעברה עלתה תמונה שאין מספיק כוח אדם כדי לפקח על החוקים הטובים וסוגית המודעות, שנמצאה בחסר, בוא נאמר בעדינות.
מיקי רוזנטל: לפיכך, ביקשנו להבין מה קרה מאז הדיון הקודם.
מיקי רוזנטל: נמצא איתנו פה רן כהן שהוא ממונה על-, אתה תגדיר את תוארך לפרוטוקול ותציג לנו את התמונה, בבקשה.
רן כהן: בוקר אור לכולם.
רן כהן: רן כהן, אני מרכז את תחום הבטיחות בכימיה ונפט במנהל הבטיחות.
רן כהן: רצינו לנצל באמת את יום הדיונים בכנסת, כדי להזכיר לכם בקצרה את מוטת הפעילות שלנו, וגם בתוך זה לשלב התייחסות, כדי שתראו את התמורות שחלו משנה שעברה, מהדיון הקודם שערכתם כאן.
רן כהן: אנחנו נראה לכם היקפי פעילות כלליים, נתונים אודות היקף תאונות העבודה, נרחיב בפעילות שלנו בתחום של הגיהות התעסוקתית, ניגע גם בשינויים בכוח האדם, שגם זה עלה בשנה שעברה, נציג שלושה שקפים קצרים שימקמו את ישראל ביחס למדינות ה-OECD, רק כדי להבין איפה אנחנו נמצאים ביחס אליהם, וניגע גם בעתיד מבחינתנו.
רן כהן: אז כיום אנחנו מפקחים על בסביבות 65,000 מקומות עבודה – יחס מפקח למפעלים זה מפקח על כל 1,000 מפעלים בערך, כיום.
רן כהן: נוסף לאותם 65,000 מקומות עבודה, אנחנו גם אחראים על בסביבות 150,000 מתקנים שהם לא במקומות עבודה – דרגנועים, מעליות בבתים פרטיים, צוברי גפ"מ שנמצאים בבתי מגורים וכו', שגם עליהם אנחנו אחראים, ותיכף אנחנו גם ניגע איך אנחנו מממשים את האחריות הזאת, כי למספר המפקחים שלנו אנחנו צריכים גם כוחות נוספים כדי לבצע זאת.
רן כהן: אלה נתונים שמסכמים את שנת 2013.
רן כהן: אנחנו ביצענו בשנה הזאת מעל 300 ביקורי פיקוח בחקלאות, כמעט 6,000 ביקורי פיקוח בבנייה וכמעט 9,500 ביקורי פיקוח בתעשייה, במהלכם הוצאנו כ-1,300 צווי בטיחות וכ-3,000 צווי שיפור.
רן כהן: אני רק רוצה לחדד פרט למי שלא מבין.
רן כהן: צו בטיחות זה הפסקת עבודה מיידית, אם זה לאדם, אם זה לתהליך, אם זה למכונה.
רן כהן: במקרים יותר קיצוניים זה למפעל.
רן כהן: צו שיפור זה מה שנקרא כרטיס צהוב.
רן כהן: יש לך 14 יום לשפר את הליקוי לפני צו הבטיחות.
רן כהן: נתוני שנת 2013 לעומת שנת 2012 – זה כדי להציג את אחוז השינוי בפעילות, אז מבחינת צווי שיפור נתנו מעל 50% יותר, זאת אומרת הוצאנו מעל 50% צווים בצווי שיפור, 20% צווי בטיחות יותר.
רן כהן: ביקורי פיקוח בחקלאות, בנייה ותעשייה עלו גם הם.
רן כהן: אני רק רוצה לומר לגבי היקף כוח האדם, כי גם זו נקודה שעלתה בשנה הקודמת – אם אני מנטרל את כל אותם מפקחים שהתקבלו אלינו לעבודה במטה, שמפקחים לכל דבר ועניין וכשיש מבצע פיקוח וכו' הם יוצאים למבצעים ועושים אותו, אבל בעבודה השוטפת שלהם הם לא נמצאים בשטח, אז באותם אלה שקלטנו רק לשטח – יש עלייה של בערך 14% בכוח האדם.
מיקי רוזנטל: זאת אומרת במספר המפקחים, יש 65?
רן כהן: 66.
רן כהן: אתמול הגיע חדש.
מיקי רוזנטל: אתמול הגיע חדש, מזל טוב, תמסור לו בהצלחה בתפקידו.
מיקי רוזנטל: לעומת שנה שעברה שהיו לנו?
רן כהן: ממאי 2013 עד היום, מהדיון האחרון שעשיתם עד היום, הצטרפו רק בשטח 9 מפקחים.
מיקי רוזנטל: זאת אומרת כ-7% או 8% גידול אתה אומר, אבל כמה מקומות עבודה נוספו בתקופה הזאת?
רן כהן: כמעט לא השתנו מקומות העבודה, אולי שניים שלושה אחוזים לעומת השנה שעברה.
רן כהן: אני מתבסס על נתונים מדו"ח מתוך חופש המידע, שאנחנו כל שנה מסכמים את מספר המפעלים שאנחנו אחראים עליהם.
רן כהן: גם בשנה שעברה זה היה בסביבות ה-65,000 מפעלים.
מיקי רוזנטל: אוקיי, תמשיך.
רן כהן: אז זה לגבי השינויים בפעילות.
רן כהן: בנוסף על ביקורי פיקוח במקומות עבודה, אנחנו גם אחראים על עוד מגוון שלם של פעילות בתחום הבטיחות, אם זה אישורי מינויים לתפקידים שונים כמו ממונה בטיחות לתקינה, ללייזר, מנהלי עבודה ובנייה.
רן כהן: מסמיכים בעלי תפקידים שונים בבטיחות, כמו מפעיל דוודים, בונה מקצועי לפיגומים וכו', וגם מחלקים בסביבות ה-5,000 היתרים מדי שנה, כשלכל היתר צריך לצאת מפקח.
רן כהן: זאת אומרת, 2,200 היתרים לרישיונות עסק ועוד משהו כמו 1,700 היתרים להטמנות גפ"מ ויש עוד כמה היתרים שמצטרפים.
רן כהן: זאת גם פעילות - - -
מיקי רוזנטל: סליחה, אבל אני רוצה לשאול קצת שאלות הברה, כי אתה שוחה בחומר ואני מדדה.
מיקי רוזנטל: אמרת שכמעט לא חל גידול במספר העסקים, המפעלים – 65,000 ואתה אומר נתתם עכשיו היתרים לעוד 1,300.
מיקי רוזנטל: זאת אומרת כן יש גידול, או שאני לא מבין.
מיקי רוזנטל: ואם כבר קטעתי אותך, אז האם הגידול במספר הדו"חות שציינת מקודם, נובע באמת מגידול במספר המפקחים?
רן כהן: קודם כל לגבי מספר הדו"חות שעלה, אני לא יכול לייחס את זה רק למספר מפקחים, כי אלה נתוני 2013 שהראיתי, ואנחנו קלטנו כבר לתוך השישה חודשים האחרונים עוד אנשים.
רן כהן: אנחנו חידדנו נהלים למפקחים, יצאנו למבצעים ממוקדים גם בתחום גהות בתחום הסיליקה וגם למבצע בנייה, וזה גם העלה את רמת הצווים.
רן כהן: לגבי מספר ההיתרים, אם אתה נותן 2,200 רישיונות עסק בשנה ואם תחלק את זה בסך מספר העסקים, אז כן, זה דובר נדמה לי על 2-3% בסך הכל.
מיקי רוזנטל: אז זה גידול בכל אופן במספר המקומות.
מיקי רוזנטל: כי אתה יודע, זה אחד התעלולים של הממשלה.
מיקי רוזנטל: לא אתה, חס וחלילה, אני לא מתכוון אפילו לייחס לך כוונה כזאת, אבל לא לוקחים בחשבון את הגידול הטבעי באוכלוסייה, אתה יודע, ונותנים את המספרים כאילו הם לכאורה אבסולוטיים.
מיקי רוזנטל: אז תמשיך.
רן כהן: בעמודה האמצעית של הסמכות בעלי תפקידים בבטיחות, זאת בעצם העמודה שעליה אנחנו נשענים כדי למקסם את הפיקוח שלנו בשטח, כי זאת בעצם העמודה שמייצגת את כל אותם ממוני בטיחות שנמצאים במפעלים, שהם תחת המפעל, אבל הם בעצם מוסמכים על ידינו והם מבחינתנו האיש הקדמי שלנו בשטח, במפעלים – בודקים מוסמכים לסוגיהם.
רן כהן: אז זאת בעצם העמודה שדרכה אנחנו נכנסים עמוק לתוך השטח.
רן כהן: באשר לתחום הגהות התעסוקתית: המעבדה שלנו ביצעה בשנת 2013, אלה נתוני 2013, כי אלה נתונים שמסכמים שנה שלמה, ובגלל זה בחרנו להביא דווקא אותם ולא נתונים חלקיים.
רן כהן: כ-1,100 ניטורים תעסוקתיים ו-250 ביקורי פיקוח, כשצווי הבטיחות ושיפור שאתם רואים כאן, אלה נכללים במספר הכללי שהראיתי לך מקודם, אבל אם אתה סוכם את צווי הבטיחות וצווי השיפוט בתחום הגהות ואתה רוצה לבדוק כמה הם מהווים מסך כל הצווים שאנחנו נותנים על כל עבירות הבטיחות, בסביבות 7% מסך הצווים שאנחנו נותנים הם נתוני הגהות.
רן כהן: מעבר לזה, פעילות נוספת בתחום הזה של הגהות התעסוקתית, אנחנו השקענו בסביבות ה-3 מיליון שקלים בקורס לבודקים מוסמכים לקרינה מייננת, שכרגע רץ בממ"ג – מרכז מחקר גרעיני בשורק.
רן כהן: הגברנו את האכיפה על ביצוע סקרים מקדימים של ניטורים תעסוקתיים שמבצעות מעבדות.