GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<משה בר סימן טוב: הוא באמת האיש שעשה לי את החיים הכי קשים והוא עושה לאוצר את החיים הכי קשים, אבל הוא באמת עושה את זה לשם שמיים.
<משה בר סימן טוב: ודבר אחד שגם אמרתי תמיד, שאתה מגיע אתו להבנה וההבנה היא תמיד הבנה.
<משה בר סימן טוב: זה לא דיל.
<משה בר סימן טוב: אתה מגיע אתו להבנה, כי הוא משקף את האילוצים מהצד שלו, אתה מהצד שלך, אתם מגיעים לאיזושהי הבנה, הוא הולך אתך את כל הדרך ויודע לסחוף את כולם.
<משה בר סימן טוב: יש לזה עוצמה אדירה.
<משה בר סימן טוב: וזהו, אני באמת רוצה להודות לכולכם.
<משה בר סימן טוב: בסוף, כן חלק מהסיפוק מהעבודה זה גם לבוא לעבוד כאן.
<משה בר סימן טוב: אני רוצה להודות גם לצוות של הוועדה, גם לוילמה, גם לנעה ולאתי, למעיין ולכולם.
<משה בר סימן טוב: אני רוצה גם לומר תודה בסוף לליצמן, הוא באמת הבן-אדם הכי מרכזי שעבדתי אתו, ולאיציק שהיה סגן שר אוצר ועשינו, היו באמת תקופות מאוד מאוד סוערות, בטח בתחום הבריאות.
<משה בר סימן טוב: על רוני אני תמיד אומר שכל הוויכוחים בינינו היו מתוזמנים ובסוף נועדו לשרת איזושהי מטרה, אז אל תיקחו את כל הוויכוחים שהיו בינינו כל כך ברצינות.
<משה בר סימן טוב: משהו אחד גם על היורש, גם על יאיר פינס וגם על הצוות שלי שמגיע לפה.
<משה בר סימן טוב: וזה בסדר שתעשו להם חיים קשים, אבל אני מכיר אותה, את הצוות שלי בחרתי, ואני בוחר אנשים, והם אנשים טובים והם אנשים מסורים.
<משה בר סימן טוב: ויאיר פינס לא בא מהצוות, אבל אני חודשיים נמצא אתו ביחד, והוא בן-אדם והוא מסור והוא מקצוען.
<משה בר סימן טוב: וזה בסדר, שוב, שתעשו לו את החיים הקשים, אבל תזכרו שבסוף הקול שהאוצר מביא הוא קול מאוד מאוד חשוב.
<משה בר סימן טוב: וגם שברגעים שנוח לבטל את זה, צריך לשמור את הדבר הזה, כי יש לזה חשיבות.
<משה בר סימן טוב: וזהו, אני מאחל לכם בהצלחה.
חיים כץ: תודה רבה לכל אלה שברכו.
חיים כץ: תודה רבה על מה שנתת לנו.
חיים כץ: אני מקווה שלמדת, ילד.
שולי מועלם-רפאלי: היום י"ז בתמוז התשע"ד, 15 ביולי 2014.
שולי מועלם-רפאלי: אני מתכבדת לפתוח דיון של ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כשהכנסת מציינת היום תשע שנים לגירוש מגוש קטיף.
שולי מועלם-רפאלי: יש כל כך הרבה כאב, צער, תסכול ותחושת החמצה אדירה לשבת היום, תשע שנים אחרי, במציאות ביטחונית כל כך מורכבת, כל כך קשה, בידיעה שעדיין, 40% ממגורשי גוש קטיף לא גרים בבתים קבועים.
שולי מועלם-רפאלי: ובעיקר, תחושה קשה שבמקום שלא זכינו אז לשבת בו, אבל זכו אחרים, דרסו ברגל גסה כל יכולת לנהל שיח.
שולי מועלם-רפאלי: התקבלו החלטות קשות בלי שאף מערכת במדינת ישראל תעצור לרגע אחד ותשאל אם אנחנו מובילים את עם ישראל ואת מדינת ישראל אל מקום שהוא טוב ממה שהיינו בו קודם.
שולי מועלם-רפאלי: לפני תשע שנים וכמה ימים, ב-ו' בתמוז, לא ב-י"ז בתמוז, צה"ל סגר את גוש קטיף לכניסה של ישראלים.
שולי מועלם-רפאלי: מאותו יום ואילך ועד היציאה הסופית של יהודים מגוש קטיף ומרצועת עזה, יהודים הורשו להיכנס רק עם אישורים מיוחדים.
שולי מועלם-רפאלי: אני מחזיקה בארנקי את אותו אישור שניתן שמית.
שולי מועלם-רפאלי: אני לא גרתי בגוש קטיף מעולם, באתי לעזור, בעיקר אחרי הגירוש, באריזה של חיים שלמים לתוך ארגזים ובהעברה שלהם למקומות הזמניים, שחלקם נמצאים בהם עד היום.
שולי מועלם-רפאלי: במסגרת היום, מציינת הכנסת תשע שנים לגירוש.
שולי מועלם-רפאלי: בחרנו לא לעסוק בוועדה הזאת במגורשים ובסימני השאלה על התהליך שהביא את כולנו אל המציאות שבה אנחנו נמצאים היום, אלא לעסוק בהתמודדות של שירותי בריאות הנפש בדרום הארץ עם מציאות שבה אוכלוסייה אזרחית נמצאת תחת איום מתמיד.
שולי מועלם-רפאלי: בימים האחרונים, מאז שאנחנו נמצאים תחת מבצע "צוק איתן", מדינת ישראל כולה נמצאת תחת אותו איום.
שולי מועלם-רפאלי: אבל בימים רגילים מי שנמצא תחת האיום המתמיד הזה הם רק תושבי הדרום.
שולי מועלם-רפאלי: מפאת חשיבותו של הנושא, המנכ"ל יהיה אתנו בתחילה.
שולי מועלם-רפאלי: הוא יפתח את הדיון ואחר-כך אנחנו נמשיך אותו בלעדיו.
שולי מועלם-רפאלי: בבקשה, פרופסור ארנון אפק, מנכ"ל משרד הבריאות.
<פרופ' ארנון אפק: קודם כל, תודה רבה על הזכות שניתנה לי להגיד מספר מילים לפני שאני הולך.
<פרופ' ארנון אפק: בדרך כלל אני נוהג להשתתף בכל הדיונים, הפעם נבצר ממני, אבל חשוב לי להגיד כמה מילים.
<פרופ' ארנון אפק: אני אינני עוסק בפוליטיקה, זה הדומיין שלכם, חברי הכנסת.
<פרופ' ארנון אפק: גם לי הייתה סיטואציה – הייתי קצין בצה"ל בחיל הרפואה בימים האחרונים של גוש קטיף, והרשמים עמי.
<פרופ' ארנון אפק: אני חושב שיהיו עמי כל חיי.
<פרופ' ארנון אפק: זו לא סיטואציה פשוטה, וזה לא משנה מאיפה אתה בא, בסוף יש אנשים, ואדם הוא אדם, ועולמו, כמו שאת אומרת, חרב עליו.
<פרופ' ארנון אפק: אנחנו צריכים להבין את זה.
<פרופ' ארנון אפק: ולכן אנחנו, כמערכת בריאות, בפן הרפואי והנפשי שלנו – חד הם, אגב – חייבים לתת לאנשים האלה מענה, וזה לא משנה מה אנחנו חושבים, זה ממש לא רלוונטי לאף אחד מאתנו.
<פרופ' ארנון אפק: בימים האחרונים, כחלק מאותם אירועים קשים שבהם כל מדינת ישראל נמצאת, אבל הדרום עוד יותר, ונמצא שם גם בשגרה, סיירתי במת"ן, ובמרכזי "חוסן".
<פרופ' ארנון אפק: גברת בן גרשון תציג אחר-כך, כאחראית על הנושא במשרד הבריאות, את העשייה שלנו.
<פרופ' ארנון אפק: צריך להתחיל בעשייה השוטפת, ואחר-כך להוסיף את הנדבך הנוסף של המצב הנוכחי, כי חשוב מאוד שתדעו.
<פרופ' ארנון אפק: אגב, משרד הבריאות נמצאת ברקע של כל המבצע הזה.
<פרופ' ארנון אפק: אנחנו ערוכים, מקיימים מדי יום הערכות מצב.
<פרופ' ארנון אפק: בתי החולים, קופות החולים – כולנו שם.
<פרופ' ארנון אפק: אני שמח שלא צריכים אותנו.
<פרופ' ארנון אפק: וכך נמשיך, שעם ישראל ידע שאנחנו מאחוריו, אבל שנישאר חסרי עשייה בנושא הזה.
<פרופ' ארנון אפק: אמן.
שולי מועלם-רפאלי: כן, הדיון הזה, כמו שאמרתי, אי-אפשר היה לתזמן אותו באופן ברור יותר, אבל אני לא רוצה שהוא יתייחס לשבוע האחרון, אני רוצה שהוא יתייחס לתשע השנים, או ל-14 השנים שבהם הדרום נמצא תחת איום רקטי.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו נשמע גם את גברת בן גרשון ממשרד הבריאות, גם את חברתי, הגברת יוכי סימן טוב – היה לי קשה לרגע לי להגדיר אותך רק כמשהו רשמי – מטעם משרד החינוך.
שולי מועלם-רפאלי: ובעיקר אני ארצה שנקיים פה שיח שהמטרה שלו תהיה הסתכלות קדימה.
שולי מועלם-רפאלי: אפשר להגיד מה אנחנו עושים ובזה לסגור, אבל אפשר לצאת מכאן גם עם אמירות ברורות לגבי ההמשך.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו נקיים את הדיון הזה באופן שבו ידברו אנשי המקצוע, מתיישבי גוש קטיף וחברי הכנסת שיכנסו ויצאו לסירוגין.
שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה, פרופסור אפק.
שולי מועלם-רפאלי: אני אסביר – אינני יודעת כמה חברי כנסת עוד יגיעו לדיון, אבל כדי לא להעליב אף אחד שזו הפעם הראשונה שהוא נמצא כאן, חברי הכנסת נכנסים ויוצאים מדיונים בוועדות כי האופן שבו בנויה הכנסת הוא כזה שיש לנו ארבע ועדות במקביל בדרך כלל, או שלוש, במקרה הטוב.
שולי מועלם-רפאלי: זאת מציאות החיים כאן.
שולי מועלם-רפאלי: אני אבקש מחברי, חבר הכנסת זבולון כלפה לפתוח, ונעבור הלאה.
זבולון כלפה: תודה לך, חברת הכנסת שולי מועלם, יושבת-ראש הוועדה.
שולי מועלם-רפאלי: זבולון, אני מפריעה לך, אני מתנצלת.
שולי מועלם-רפאלי: זה צורך אישי שלי – אפשר לעשות אחר-כך טיפול פסיכולוגי שלם – להתנצל על זה שאני שותה, בגלל תרופות שאני מקבלת, למרות שצום היום.
זבולון כלפה: תודה לך, חברת הכנסת שולי מועלם.
זבולון כלפה: היום הזה של הדיונים פה בכנסת באופן אישי – הוא קשה בחברה הישראלית, ולי הוא קשה מאוד בשל היותי חלק מהחבורה שיושבת פה.
זבולון כלפה: היום אני נציג אנשי גוש קטיף בכנסת.
זבולון כלפה: הייתי שותף די פעיל בכל תקופת המאבק.
זבולון כלפה: אני רואה וחווה את הדברים היום, במיוחד בשנה ורבע האחרונות, מרגע שנכנסתי לכנסת, אז החשיפה למציאות האישית של האנשים במקומות השונים היא גדולה, רבה, מורכבת מאוד.
זבולון כלפה: שמעתי את השם של הגברת סימן טוב, יכול להיות שגם השתתפנו בדיונים צולבים פה ושם בעברי הרחוק.
זבולון כלפה: אני רוצה לומר אמירה כללית מאוד.
זבולון כלפה: אני חושב שאני משמש כפה לחברים שנמצאים פה – והצטרפו אלינו חברים מפסיפס מגוון מאוד של קהילות.
זבולון כלפה: אמירה ראשונית אחת, מיעוט המשתתפים היום בדיון להבנתי משקף מציאות של חוסר אמון.
זבולון כלפה: אנשים נמצאים בשלב כזה שלקחו להם, ריסקו להם, הרסו להם, שברו להם, מיצו את הכול.
זבולון כלפה: הם כבר שבעים מהבטחות, ממילים, ועוד מילים, ועוד מילים ועוד מילים, שבפועל לאחר מכן, אין מאחורי הדבר הזה הרבה.
זבולון כלפה: זה לא מתממש.
זבולון כלפה: התוצאה היא שאנשים מבינים שהם נמצאים במקום שהיכולת שלהם לקבל סעד או סיוע מהמדינה או ממוסדותיה הולך ופוחת עם השנים.
זבולון כלפה: זה מצד אחד באמירה הכללית, לאור מה שאני רואה פה כרגע, ולדעתי זה ילווה אותו במהלך כל היום כולו.
זבולון כלפה: מצד שני, אין ספק – ואני אומר את זה גם בתור מחוקק היום וגם בתור תושב גוש קטיף – שחובתה של המדינה לטיפול באנשים הללו היא חובה ערכית מוסרית מהיסוד, מהמעלה הראשונה.
זבולון כלפה: שואלים אותי הרבה חברי כנסת פה במהלך כל התקופה, במהלך כל החודשים שאנחנו פה בכנסת – מעת לעת מתגלגלות שיחות אישיות, אנחנו נפגשים וגם מגיעים לסיורים בכל מיני מקומות ביחד סביב יישובי גוש קטיף.
זבולון כלפה: שואלים אותי למה זה נגמר?
זבולון כלפה: למה אנשים עדיין נמצאים בסיטואציות כאלו מורכבות?
זבולון כלפה: התשובה שלי היא אחת וכללית מאוד, אבל אני חושב שהיא די מקיפה ועונה לגבי רוב רובם של המקרים, אם לא כולם.
זבולון כלפה: צריכה להיות פה החלטה ברורה מאוד של הממשלה, של השלטון, לסיים את האירוע הזה.
זבולון כלפה: זאת אומרת, להביא אותו לכלל סיום.
זבולון כלפה: ואם לצורך הדבר הזה צריכים להתכנס צוותים, ועדות – 10, 20, 30, 50, לא יודע – לכמה ישיבות ופגישות שצריך – העסק הזה צריך להיות תחום בלוח זמנים ברור מאוד.
זבולון כלפה: לקחת את כל הסוגיות המורכבות – ואני רואה פה נציגים של הוועד שנכנסים ויוצאים, שמלווים את המהלכים האלה לאורך כל השנים.
זבולון כלפה: הנתונים קיימים, המידע קיים.
זבולון כלפה: צריך לשבת ולקבל את ההחלטה הכוללת שזהו, צריך להביא את האירוע הזה לכלל סיום.
זבולון כלפה: הגיע הזמן שאחרי תשע שנים אנשים יגיעו אל המנוחה ואל הנחלה.
זבולון כלפה: מי שעוד נותר בינינו – יש כאלה שלצערי, כבר אינם עוד בינינו ונפטרו במהלך השנים בקיצור ימים.
זבולון כלפה: אבל ודאי לאלה שחיים פה היום בינינו - - -
שולי מועלם-רפאלי: מה עושה ירי רקטות וטילים, חבר הכנסת זבולון כלפה, למי שגורש מגוש קטיף וגר בדרום?
שולי מועלם-רפאלי: המציאות הזאת שבה ילדים גורשו לפני תשע שנים מהבית, והיום הם אנשים צעירים, או נוער או צעירים בצבא, והם נמצאים תחת האיום הזה.
שולי מועלם-רפאלי: מה זה עושה להם?
זבולון כלפה: אני יכול לספר לך חוויות מכמה זוויות.
זבולון כלפה: זווית אחת, קודם כל, הידיעה הזו שבחלק גדול מהמקרים הללו הירי מתבצע משטחי היישובים שלנו, אז התסכול הוא נורא.
זבולון כלפה: הוא נורא ואיום, כי אתה מבין שהיה פה מהלך לריק.
זבולון כלפה: פעם שנייה, חלק גדול מאותם ילדים – ואתמול הייתי באחד מקומות הללו – היום הם קצינים וחיילים בצבא הגנה לישראל.
זבולון כלפה: הייתי באחת מהעמדות הקדמיות של צה"ל, על ציר כיסופים.
זבולון כלפה: המ"פ בגזרה הוא בן גוש קטיף.
זבולון כלפה: הייתה לנו שיחה בארבע עיניים, ללא מתווכים וללא אנשים מסביב.
זבולון כלפה: ואתה שומע את הקושי הנורא.
זבולון כלפה: בפניו פרוס הכול, הוא רואה גם את התמונות, את התוצאות, נכון לעכשיו, של גוש קטיף כמו שהוא נראה כיום, שדרך אגב, לא השתנה הרבה באזור הדרומי מבחינת ההתיישבות הערבית.
זבולון כלפה: אין שם - - -
שולי מועלם-רפאלי: יישובים.
זבולון כלפה: לא, לחלוטין לא.
זבולון כלפה: מפה אני עובר גם לילדים הקטנים שחיים בינינו היום, שחלקם היום בני שנתיים, שלוש, חמש, או כאלה שלא נולדו בגוש, הם נולדו לאחר מכן.
זבולון כלפה: אני נמצא בבית קבע קצת יותר משנה, אבל חלק גדול מהחברים פה חיים בקרווילות.
זבולון כלפה: חלקם הגדול בחוף אשקלון, או ביישובים אחרים שהם כולם בתוך הטווחים לחלוטין.
<אבי פרחן: ללא מיגון.
זבולון כלפה: רגע, שנייה אחת, תיכף אני אתייחס לזה.
שולי מועלם-רפאלי: ברור, לשם הוא הולך.
זבולון כלפה: המציאות שם – אין לך לאן לרוץ.
זבולון כלפה: אם אתה גר בבניין בעיר, אז אומרים לך יש הנחיות, תלך לחדר המדרגות.
זבולון כלפה: תלך למקום הבטוח ביותר שקיים.
זבולון כלפה: דרך אגב, זו הייתה המציאות גם בגוש.
זבולון כלפה: בגוש גם חיינו בבתים שהיו ללא מיגון בחלק גדול מהמקרים, אבל בבתים היו אמצעי מיגון – הבתים היו בנויים מאבן, מבלוקים, מבטון, היו חללים מסודרים יותר.
זבולון כלפה: ונורו על גוש קטיף אלפים של פצמ"רים, שדרך אגב, זמני ההתראות היו אפס.
זבולון כלפה: אני אומר עוד פעם, אני שומע את האנשים.
זבולון כלפה: בשבוע שעבר ישב אצלי יהודי אחד.
זבולון כלפה: הוא אמר לי: הילדה שלי הייתה בת שנתיים, היום היא כבר בת חמש.
זבולון כלפה: עברנו אתה טיפול פסיכולוגי או פסיכיאטרי במשך כל התקופה.
זבולון כלפה: כשהתחילו האזעקות שוב עכשיו, מצאנו אותה עושה את צרכיה במקום, עומדת משותקת, כולה מאובנת.
זבולון כלפה: אתה מבין שהמציאות היא מטורפת לגמרי, וכל התמונות חוזרות מן העבר, והדברים הולכים ומתערבבים, כולל כל התסכול מהמציאות עצמה.
זבולון כלפה: בחלק גדול מהמקרים – ומן הסתם נשמע פה את החברים – אין כתובות היום, אין כתובת מסודרת שנותנת פתרונות.
זבולון כלפה: מנהלת "תנופה" עוברת לא מעט טלטלות בחודשים האחרונים.
זבולון כלפה: מצד אחד הם כבר התחייבו לתאריך סגירה שלהם, מצד שני, המקום לא מספק פתרונות היום.
זבולון כלפה: בקיצור, לדעתי זו מציאות אנושית טראגית מאוד, כואבת מאוד.
זבולון כלפה: אני חושב שהחובה של הממשלה ושל המדינה לעשות צעד משמעותי ונמרץ כדי לשנות את הדברים.
שולי מועלם-רפאלי: נתחיל ממשרד הבריאות.
שולי מועלם-רפאלי: אחראית ארצית לטראומה נפשית – איזו כותרת.
שולי מועלם-רפאלי: תארי לנו את הדרום בתשע השנים האחרונות מבחינת המצב הנפשי.
שולי מועלם-רפאלי: סיפורים כאלה – כל מי שיושב סביב השולחן, ובטח חברי הכנסת, מכירים חדשות לבקרים, של פניות של אנשים.
שולי מועלם-רפאלי: ובעיקר מה המענים.
שולי מועלם-רפאלי: איך יוצרים מציאות שבה לא מקבלים את מה שחבר הכנסת כלפה אומר, שמנהלת "תנופה" נסגרת וברור לאנשים שלא יהיה מענה יותר.
שולי מועלם-רפאלי: רק תציגי את עצמך לפרוטוקול.
<בלה בן גרשון: בלה בן גרשון, אחראית ארצית על היערכות למצב חירום וטראומה נפשית במשרד הבריאות.
<בלה בן גרשון: קודם כל, מה שנאמר פה, המציאות מוכרת לנו.
<בלה בן גרשון: אני עצמי ביליתי בשדרות ודרומה, באשכול וכולי, יותר ממה שאני מבלה במשרד בירושלים.
<בלה בן גרשון: מאז ההתנתקות, אנחנו מדברים על ירי לאורך כל השנים.
<בלה בן גרשון: אז יש לנו מצבי חירום כל הזמן.
<בלה בן גרשון: וגם כשלא הוכרז מצב חירום בעורף, אנחנו יודעים שבדרום המון פעמים יש נפילות שאנחנו בכלל לא מודעים אליהן.
<בלה בן גרשון: אם אנחנו מדברים על אשכול, אז זה בפצמ"רים, זה בכלל בלי התראות.
<בלה בן גרשון: ואני מדברת עם האנשים האלו לפחות פעם בשבוע, וזה קיים כל הזמן.
<בלה בן גרשון: הם חיים בשגרת חירום.
<בלה בן גרשון: כמו שאמרת, חבר הכנסת זבולון, אלו אנשים שכבר חוו טראומה, והם אנשים שסובלים מסימפטומים פוסט-טראומטיים.
<בלה בן גרשון: כשיש נפילה נוספת, זה מספיק כדי שתהיה רה- טראומטיזציה, והרבה פעמים הסימפטומים מתלקחים שוב פעם.
<בלה בן גרשון: לגבי המצב הנפשי של אותה אוכלוסייה – מצד אחד, זו אוכלוסייה שיש בה חוסן.
<בלה בן גרשון: אני רואה אותם.
<בלה בן גרשון: אני רואה אנשים עם יכולות ועם מוטיבציה.
<בלה בן גרשון: יחד עם זאת, אנחנו יודעים שבחלק גדול מאזור הדרום – ואני מדברת עכשיו לא רק על אנשים שעברו מגוש קטיף – יש גם אוכלוסייה עם מצוקות גדולות מאוד.
<בלה בן גרשון: זאת אוכלוסייה עם מצוקה כלכלית, עם מעמד סוציו-אקונומי נמוך.
<בלה בן גרשון: קשיים רבים בתחום הרווחה.
שולי מועלם-רפאלי: עם מערכת שכבר בתת - - -
<בלה בן גרשון: אנחנו יודעים שהבעיות הנפשיות משפיעות על המצב הבריאות.
שולי מועלם-רפאלי: ואי-שוויון קיצוני.
<בלה בן גרשון: כמובן, המצב הבריאותי והמצב הנפשי שלהם הוא מצב לא טוב מלכתחילה.
<בלה בן גרשון: אנחנו רואים מצב כרוני של תחלואה, גם נפשית וגם פיזית.
<בלה בן גרשון: יחד עם זאת, אני מוכרחה להגיד – ופה אני גאה להגיד את זה – במהלך תשע השנים האלה לא ישבנו בחיבוק ידיים.
<בלה בן גרשון: עוד מעט גם יוכי תוסיף.
<בלה בן גרשון: אני חושבת שנוצר משהו שהוא שיתוף פעולה בין-משרדי, בהובלה של משרד הבריאות, שהוא מדהים באזור הזה.
שולי מועלם-רפאלי: איזה משרדים הוא כולל?
<בלה בן גרשון: אני כבר אגיד, ואוי ואבוי אם אני אשכח משרד, כי יש שם שורה.
<בלה בן גרשון: אנחנו מדברים על הקמה, ופה מגיע כל הכבוד גם למדינת ישראל, שהקימה ומימנה מרכזי "חוסן".
<בלה בן גרשון: אני מדברת על חמישה מרכזי "חוסן" במודל ייחודי, ואני יודעת שמדברים על מרכזי "חוסן" בחלקים אחרים בארץ, וזה משהו אחר.
שולי מועלם-רפאלי: איפה נמצאים המרכזים האלה?
<בלה בן גרשון: הם נמצאים היום באשכול, שזה ממש על הגבול, בשדרות, בשדות נגב, בחוף אשקלון ובשער הנגב.
שולי מועלם-רפאלי: מרכזי "חוסן" האלה – תני לי מספרים, מי הקהל שנכנס.
שולי מועלם-רפאלי: תני לי גילאים, מהן שלוש הסיבות המרכזיות שבגללן מגיעים למרכזי ה"חוסן".
שולי מועלם-רפאלי: תעשירי אותנו במספרים האלה, כי הם משמעותיים מאוד בשבילנו.
<בלה בן גרשון: אני אעשיר אתכם, אני אגיד בכל זאת שתי מילים על מרכזי "חוסן" בכלל, ואני גם אשמח להביא לכם דוח מסודר על כל השנים, מספרים מדויקים – כמה טיפלו בילדים, במבוגרים וכולי.
<בלה בן גרשון: נמצא אצלי דוח כזה, ואני אשמח להעביר אליכם.
שולי מועלם-רפאלי: חבל שלא עבר אלינו לפני, לקראת הדיון.
<בלה בן גרשון: אני מצטערת.
<בלה בן גרשון: לא הובא לידיעתי מה מצופה ממני.
<בלה בן גרשון: הייתי מכינה את זה.
<בלה בן גרשון: אני קופצת שנייה אסוציאטיבית.
<בלה בן גרשון: אני רוצה להגיד משהו על זה שכביכול נוכחים לא הרבה אנשים.
<בלה בן גרשון: גם אני הגעתי – אנחנו כולנו בשטח, שעת חירום.
<בלה בן גרשון: אחת הסיבות שאני בקושי הצלחתי להגיע והסגן שלי נמצא פה היא בגלל שאנחנו בשטח.
<בלה בן גרשון: מרכזי "חוסן" הוקמו כדי לתת מענה בשלושה מישורים.
<בלה בן גרשון: אחד הוא מניעה.
<בלה בן גרשון: אנחנו מדברים על איתור אוכלוסיות חדשות, על הכשרות בצורה מאסיבית לכל המגזר, בטיפות חלב, בחינוך, במועצות המקומיות, לחיזוק של ההנהגה של היישובים המקומיים.
<בלה בן גרשון: אני רוצה להגיד לכם שלפני כשנתיים עלה למישהו רעיון – אני לא אגיד איפה – לסגור מרכזי "חוסן".
<בלה בן גרשון: הגיעו כל המנהלים של המועצות המקומיות ואמרו שהם - - -
שולי מועלם-רפאלי: כי פרץ השלום לחיינו.
שולי מועלם-רפאלי: את לא צריכה להגיב על זה.
<בלה בן גרשון: לכן אני אומרת, קודם כל מניעה.
<בלה בן גרשון: מניעה זה אומר לחזק את האנשים שמובילים את המועצות האזוריות, ולהכשיר גם אנשי מקצוע ומה שאנחנו קוראים first responders.
<בלה בן גרשון: מה זה first responders?
<בלה בן גרשון: אגב, לגבי מפוני גוש קטיף, זה אולי חשוב מאוד – בנינו מערך מתנדבים מדהים.
<בלה בן גרשון: יש צח"י, צוותי חירום יישוביים.
<בלה בן גרשון: יש - - - שזה פרויקט מדהים.
<בלה בן גרשון: יש היום ילדים שהם נאמני "חוסן", אנחנו מדברים על ילדים בכיתה ג', ששנה שלמה הם מקבלים שיעורים בחוסן, ואז הם חונכים ילדים שנה מתחת במשך שנה שלמה, ואז אלה הופכים להיות נאמני "חוסן".
<בלה בן גרשון: מרכזי "חוסן" באמת עוסקים בחוסן, בחוסן לאומי באזור הזה.
<בלה בן גרשון: עד שאנחנו מגיעים לשעת החירום עצמה.
<בלה בן גרשון: בשעת החירום עצמה נפתח במרכזים האלו – שיש בהם אנשי מקצוע מיומנים ומוכנים מראש – אתרי מת"ן.
<בלה בן גרשון: שינינו שם, זה היה אתרי "דחק", אולי זה משהו שכולכם מכירים.
<בלה בן גרשון: אלו מרכזים לקליטת נפגעי חרדה, והיום זה נקרא מת"ן כי שונה הנוהל.
<בלה בן גרשון: זה מרכז תמיכה נפשית, משהו קצת יותר ידידותי, פחות טראומטי.
<בלה בן גרשון: אלו מרכזים שקולטים נפגעים בזמן חירום.
<בלה בן גרשון: עכשיו המרכזים האלו פתוחים.
<בלה בן גרשון: הם קולטים אנשים שצריכים עזרה ראשונה נפשית.
<בלה בן גרשון: נמצא שם צוות שמורכב מאיש ממשרד החינוך, ממשרד הרווחה, ומנהל אותו נציג של משרד הבריאות, איש בריאות הנפש.
<בלה בן גרשון: יש היום פרוטוקולים ברורים מאוד, נוהל ברור מאוד, איך אנחנו מטפלים באנשים, כי אנחנו מדברים על golden hour, כך אנחנו קוראים לזה, "שעת הזהב" שבה אפשר להתערב, שגם נזהה אנשים שמועדים יותר לסיכון לפתח תסמונות פוסט-טראומטיות, וגם אנחנו יכולים למזער את הנזק ולארגן את האנשים ולהחזיר אותם כמה שיותר מהר לשגרה בתוך המרכזים האלו.
<בלה בן גרשון: זה הדבר השני שמרכזי ה"חוסן" עושים, נותנים מענה ראשוני.
<בלה בן גרשון: אפשר לפנות לשם באופן ישיר, או להיות מופנה על-ידי גורם חינוך, רווחה וגם ביטוח לאומי.
<בלה בן גרשון: אפשר גם להיות מופנה על-ידי אמבולנס.
<בלה בן גרשון: ברגע שיש נפילה ואמבולנס אוסף נפגעים פיזיים, הוא אוסף גם את כל הנפגעים הנפשיים ומפנה אותם למקום כזה, ואז הם יכולים לקבל עזרה ראשונה נפשית.
<בלה בן גרשון: אני רוצה להוסיף דבר אחרון, אנחנו מדברים על מרכזי טיפול המשך.
<בלה בן גרשון: יש לנו רצף טיפולי, ובסוף יש לנו מרכזים שנותנים טיפולים.
<בלה בן גרשון: פה אני חייבת להזכיר את הביטוח הלאומי – חייבת – כי הגענו איתם להסכם שהם נותנים, ללא הכרה בנפגעים כנפגעי איבה, 12 טיפולים על חשבונם.
<בלה בן גרשון: אנחנו מטפלים, והם - - -
שולי מועלם-רפאלי: תיכף נשאל בהמשך, אני מקווה שיהיה לנו זמן.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו מקווים שלא נצטרך לזה, אבל בעוד שנה נכנסת במדינת ישראל רפורמה בבריאות הנפש.
שולי מועלם-רפאלי: איך הרפורמה הזאת הולכת להשתלב עם אזור שלם במדינת ישראל שסובל מאיום תמידי?
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו נדון על זה אחר-כך.
שולי מועלם-רפאלי: אם את יכולה במשפט, לתת לנו נתונים על השבוע האחרון.
<בלה בן גרשון: היום אנחנו פתחנו – מעבר לחמישה מרכזי "חוסן", הד-הוק הוקמו עוד שבעה מת"נים.
<בלה בן גרשון: אני יכולה להגיד איפה: בקריית מלאכי, בקריית-גת, באשדוד, בבאר-שבע, בנתיבות ובאופקים.
<בלה בן גרשון: אנחנו פתחנו במקומות האלה וטיפלנו בקרוב ל-900 איש.
<בלה בן גרשון: אני אעביר גם את הנתונים המדויקים יותר.
<בלה בן גרשון: כולל גם מרכזים שפתחנו גם בתוך בתי החולים.
<בלה בן גרשון: גם ב"סורוקה" וגם ב"ברזילי" יש לנו אתר שקולט נפגעים.
<בלה בן גרשון: יש לי גם פילוגים מדויקים יותר.
<וילמה מאור: 900 זה נפגעי חרדה?
<בלה בן גרשון: כן, אלו נפגעי חרדה.
<בלה בן גרשון: זה גם מת"נים, גם מרכזי "חוסן", גם ילדים וגם מבוגרים.
<בלה בן גרשון: את הפילוג המדויק אני לא זוכרת.
שולי מועלם-רפאלי: אחריו – חברתי יוכי.
אילן גילאון: אני כמובן מנטרל את הדיון הזה מכול עניין פוליטי, השקפה פוליטית.
אילן גילאון: בעיקרון, אני עושה הפרדה מוחלטת בין הרמה האנושית לבין ההחלטות הפוליטיות.
אילן גילאון: איתן יש לי בעיות עם הממשלות שלי לשעבר, ומבחינה אנושית, לא היה קל בעיני המעבר שלכם, שאתם רואים בו כעקירה מגוש קטיף.
אילן גילאון: לו היה הדבר בידי והייתי יכול להעביר את כולם על מגש של כסף לתוך אותו מקום באותה כורסה, באותם נעלי בית, זה מה שהייתי רוצה לעשות.
אילן גילאון: אני יודע שיש לאנשים קושי לעבור דירה, אז בוודאי ובוודאי שצריך להבין מה עומק הבעיה כאן.
אילן גילאון: באיזשהו מקום אני גם בן דוד של משפחת כלפה.
אילן גילאון: ולכן הנושא בהחלט קרוב ללבי ומעניין אותי.
אילן גילאון: אני גם תושב האזור, פחות או יותר, שכן של עיר קטנה ליד היישוב ניצן, אשדוד.
אילן גילאון: בסדר העדיפויות הזה צריך לדבר.
אילן גילאון: הבעיה במקרה הזה של בריאות הנפש, כמו שאמרה יושבת-הראש, היא שתחול עוד מעט רפורמה, וצריך להקפיד שהרפורמה תענה על הצרכים שישנם, והטיפול חייב להיות על-פי רמת קושי.
אילן גילאון: אני יודע שבמדינת ישראל יש לנו בעיה בסיסית – ואגב, כל הדיונים שלנו הם רצופים בעניין הזה.
אילן גילאון: היה לנו חוק בריאות ממלכתי, כפי שהיה צריך להיות וכפי שהוא הוגדר.
אילן גילאון: יש לנו הצהרה של חוק בריאות ממלכתי, זה מה שיש לנו.
אילן גילאון: אבל כאשר אנחנו מגיעים לפירוט העניין, הדבר הזה איננו קיים.
אילן גילאון: ויש כל מיני חששות גם ברפורמה החדשה – כמה אנשים היא תשרת?
אילן גילאון: באיזו תדירות היא תשרת?
אילן גילאון: מה תהיה רמת כוח האדם שהיא תשרת?
אילן גילאון: משום שכשאנחנו צריכים לעשות שיקולים, אני אומר שהמערכות המתווכות יצטרכו לעשות שיקולים של רווח והפסד, לצמצם הוצאות ולהגביר הכנסות.
אילן גילאון: אנחנו עלולים להגיע לסיטואציה ולמצב שזה יפגע באנשים שנמצאים בלחץ, הייתי אומר במטחנה כפולה.
אילן גילאון: אחד זה ספיחי העבר.
אילן גילאון: אין לי שום ספק בעניין הזה.
אילן גילאון: אגב, לנו הייתה ביקורת על מִנהלת סל"ע בעבר, על חלק מהפתרונות שלה.
אילן גילאון: זה בלתי נסבל ש-40% מהאנשים עוד לא הגיעו – אני לא אגיד לביתם – לגפנם ולתאנתם, כי כך היה צריך לעשות.
אילן גילאון: כי למדינה הייתה צריכה להיות אחריות סופר ואובר לגבי האנשים שהיא שלחה לשם, שאני תמיד חשבתי שהם לא צריכים להיות שם.
אילן גילאון: אבל המדינה שלחה אותם וזאת אחריות.
אילן גילאון: חברים, אתם צריכים לדאוג לאתר את הצרכים.
אילן גילאון: אנחנו חייבים לעשות מאבק, אין מה לדבר.
אילן גילאון: הלוואי ויום אחד היינו יכולים להשתחרר ממאבק ולדבר על הגינות, ולדבר על כך שאנשים צריכים לקבל על-פי צרכיהם, על-פי הקושי שלהם.
אילן גילאון: זה מה שאנחנו עושים כאן.
אילן גילאון: אני בהחלט רואה את עצמי כידיד מפוני גוש קטיף.
אילן גילאון: אני לא אגיד גוש קטיף, כי אז ייקראו לי לסדר.
אילן גילאון: אבל בהחלט כידיד מפוני גוש קטיף.
אילן גילאון: מתוך ההבנה – מצד אחד, אתם לא כל כך מופלים כי המדינה מתייחסת בצורה לא נכונה ובחוסר אחריות לכל תושביה.
אילן גילאון: מצד שני, אני לגמרי רוצה להכיר בכך שהקושי שלכם גדול יותר משל האחרים, על אחת כמה וכמה עכשיו.
אילן גילאון: אני יודע בדיוק מה קורה.
אילן גילאון: אגב, אני זה שהציע שיחליפו את האזעקה לרעש של אוטו גלידה וגנבו לי את הרעיון.
אילן גילאון: הייתי הראשון, כדי להרגיע קצת את המצב.
אילן גילאון: היה לי חשוב מאוד להגיד כאן את הדברים.
אילן גילאון: נעשה ונשמע.
שולי מועלם-רפאלי: גברת בן גרשון, רצית לתקן איזשהו נתון לפרוטוקול.
<בלה בן גרשון: כן, אני מתנצלת, כי הסתכלתי ב-SMS הלא נכון שלי.
<בלה בן גרשון: זה 550 ולא 900.
שולי מועלם-רפאלי: זאת אומרת 550 אנשים - -
<בלה בן גרשון: טופלו במת"ן.
שולי מועלם-רפאלי: - - נפגעי חרדה.
שולי מועלם-רפאלי: יוכי סימן טוב.
שולי מועלם-רפאלי: שם ותפקיד לפרוטוקול.
<ד"ר יוכי סימן טוב: בשביל הפרוטוקול, לאחרונה אני דוקטור יוכי סימן טוב.
<ד"ר יוכי סימן טוב: אני מנהלת היחידה להתמודדות במצבי לחץ בשירות הפסיכולוגי ייעוצי של משרד החינוך, בקיצור שפ"י.
<ד"ר יוכי סימן טוב: אנחנו בקשר עם כל האוכלוסייה שסובלת.
<ד"ר יוכי סימן טוב: בחודש האחרון אנחנו מאוד מאוד עסוקים.
<ד"ר יוכי סימן טוב: מאוד מאוד עסוקים.
<ד"ר יוכי סימן טוב: אנחנו בקשר עם מוסדות החינוך של גוש קטיף עוד שנה לפני - - -
שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה שתיקחי צעד אחורה ותסתכלי על הדרום בתשע השנים האחרונות.
שולי מועלם-רפאלי: מה קרה לנוער שהיה על הגבול?
שולי מועלם-רפאלי: מה קרה לנוער בסיכון?
שולי מועלם-רפאלי: מה קרה לילדים בגנים?
שולי מועלם-רפאלי: אני שמעתי אתמול שההוראה בגנים היא לרוץ למרחב המוגן, להרים ידיים על הראש, או לשכב על הרצפה עם ידיים על הראש.
שולי מועלם-רפאלי: איפה שמעתי את זה?
שולי מועלם-רפאלי: בדיון בוועדה לזכויות הילד על המעונות בדרום.
שולי מועלם-רפאלי: זאת אומרת, בשבוע האחרון כולנו מדברים על זה, אבל מעונות יום יש בשדרות בכל השנים.
שולי מועלם-רפאלי: מה ההוראה במעונות, בגנים, בכיתות, נוער בסיכון, צעירים?
<יוכי סימן טוב: אני אנסה לעשות סדר.
<יוכי סימן טוב: אני לא אתייחס למעונות, למרות שזו נקודה רגישה מאוד שהעליתי אותה לא פעם בפורומים במשרד הביטחון, בפיקוד העורף וכדומה, כי אני חושבת ששם זו האוכלוסייה הכי פגיעה.
<יוכי סימן טוב: היא לא באחריותנו, היא באחריות של משרד הכלכלה.
<יוכי סימן טוב: אבל אני יכולה להגיד שאני מאוד מודאגת, כי בסך הכול מדובר בחסרי ישע עם מעט מאוד מבוגרים.
<יוכי סימן טוב: זו נקודה שמדינת ישראל כולה צריכה לדון בה ולמצוא פתרונות.
<יוכי סימן טוב: כנ"ל לגבי גנים בגילאי 4-3, שהם גם כן עדיין צעירים מאוד, אבל בכל זאת יכולים ללכת, שזה עושה הבדל.
<יוכי סימן טוב: אני אנסה להגיד דברים כללים.
<יוכי סימן טוב: המציאות היא מציאות מורכבת מאוד.