GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אלון קינסט: אני מתעסק בנושא הרכש הממשלתי.
<אלון קינסט: בנושא הרכש הממשלתי, אם יש פה רכש של חברות פרטיות שקונות בעצמן מגופים זה לא תחת תחום המנדט שלי ולכן לא אוכל להתייחס לזה.
<דורון בר: חברת החשמל לא קשורה אליך?
<אלון קינסט: חברת החשמל כפופה לתקנות העדפת תוצרת הארץ.
<אלון קינסט: מה שיש לי להגיד לגבי העדפת תוצרת הארץ כבר אמרתי.
<אלון קינסט: כשיהיו מסקנות של הוועדה נוכל להתייחס לנושא.
<אלון קינסט: לא נכון שנתייחס לזה עכשיו, לא לשמועות ולא לחלקי מסקנות.
מיקי רוזנטל: אתה משוחרר.
מיקי רוזנטל: בין כה וכה תשובות אין לך, גם כשאתה פה, לצערי.
מיקי רוזנטל: זה מצער מאוד.
מיקי רוזנטל: אני רוצה לשמוע על החינוך הטכנולוגי ועתידו.
<מיכל צוק: אני משנה למנכ"ל משרד הכלכלה וממונה על התעסוקה.
<מיכל צוק: נושא החינוך המקצועי וההכשרה המקצועית נמצא בתחומי אחריותי.
<מיכל צוק: אני רוצה להתייחס לכמה נקודות שעלו כאן ולא אתחמק מאף אמירה, כולל הנושא של משרד החינוך ומשרד הכלכלה.
<מיכל צוק: קודם כול אני רוצה להגיד שחינוך מקצועי, שבהחלט הוא אבן מאוד-מאוד חשובה, והיא חשובה לנו, ויש שם דברים יפים ויש שם גם קשיים, הוא לא פתרון לכול.
<מיכל צוק: הוא גם לא פתרון לכל מחסור בכוח אדם מיומן, כי יש דברים שלא יספיק שאנחנו רק נכשיר אנשים.
<מיכל צוק: צוינו כאן רתכים וחשמלאים ומעבדי שבבים, ואני בטוחה שיגידו לי גם תחומים אחרים, אבל יש כאן גם אחריות למעסיקים וגם יש עניין של שכר.
<מיכל צוק: אם בסופו של יום אדם, גם אם הוא מוכשר לנושא, השכר לא מתגמל אותו מספיק, ויש עבודות אחרות שמתגמלות אותו יותר, אז אנשים מצביעים גם ברגליים.
<מיכל צוק: אנחנו פונים לציבור ונותנים לו מידע על הביקוש למקצועות השונים, ואכן גם רתכים וחשמלאים ומעבדי שבבים זוכים אצלנו במדד של הביקוש לציון מאוד-מאוד גבוה כי יש ביקוש מאוד גדול מצד המעסיקים, מצד התעשייה, לאותם בעלי מקצוע.
<מיכל צוק: מהצד השני, אנחנו מראים לאנשים גם את נתוני השכר שיש לנו, והוא עומד על כ-6,000 שקלים.
<מיכל צוק: זה כמובן סטטיסטי ומבוסס על סקרי מעסיקים, אבל אלה הנתונים הקיימים.
<דפנה אבירם-ניצן: אני חולקת על הנתונים הללו.
<דפנה אבירם-ניצן: יש לנו נתונים מסקרי שכר שערכנו, אני בדיוק שולפת את זה: רתך משתכר בממוצע 14,000 שקל.
<מיכל צוק: אני מציעה שתדברו עם בני פפרמן שהטבתם לתאר את הנתונים שלו, כי הנתונים האלה מבוססים על הסקרים שהוא עורך.
<דפנה אבירם-ניצן: אלו נתונים מסקרי שכר שערכנו.
<מיכל צוק: אני יודעת שיש שכר גבוה יותר אצל חלק מן המעסיקים, אבל אלה הנתונים הסטטיסטיים.
<מיכל צוק: אני מזמינה את כולם להיכנס לאתר שלנו ולראות את הנתונים שאנחנו מציגים שם.
<מיכל צוק: אם יש לכם הערות, נשמח לקבל.
<מיכל צוק: כתובת האתר היא: – רייטינג לעבודה.
<מיכל צוק: חשוב לנו שהציבור יראה.
מיקי רוזנטל: חלקתם על הנתונים של מרכז המחקר והמידע של הכנסת בדבר יוקר המחיה בארץ, שמעתי אתכם בעניין הזה.
מיקי רוזנטל: אולי כדאי שתתווכחו, אם יש לכם נתונים אחרים.
<דפנה אבירם-ניצן: אני מגלה עכשיו שהנתונים לא מדויקים.
<מיכל צוק: האתר הזה פתוח לציבור.
מיקי רוזנטל: או לפחות תגיעו לעמק השווה, שיהיה מסד נתונים שאפשר לפחות על-פיו להתנהל.
<מיכל צוק: אני רוצה לומר שכנראה הביקוש גדל – ואני יודעת שיש איזו עלייה, הנתונים הסטטיסטיים נמצאים תמיד קצת בפיגור – אני יודעת שיש מקומות שגם משלמים יותר, אבל עדיין הממוצע לא מראה את מה שאתם אומרים.
<מיכל צוק: זה אמירה אחת.
<מיכל צוק: יחד עם זאת, אנחנו מודעים וחושבים שבאמת הכשרה מקצועית והשכלה טכנולוגית היא אבן דרך חשובה מאוד.
<מיכל צוק: אני רוצה לתאר מספר דברים שאנחנו עושים וגם להציף את הקשיים.
<מיכל צוק: לגבי מכללות טכנולוגיות להנדסאים וטכנאים – הגענו ממש לפני כחודשיים לסיכום רב-שנתי עם המכללות הטכנולוגיות – חברת הכנסת פרנקל מכירה את זה – שנותן אופק ונותן יכולת תכנון, שיש בצדו תוספת משמעותית של משאבים למכללות הטכנולוגיות, שיאפשר לתת משאבים רבים יותר להכשרה של אותם סטודנטים, מצד אחד.
<מיכל צוק: מצד שני, יש שינוי מבני של אופן התקצוב ושל גודל מינימלי של המכללות, מתוך כוונה שבאמת יהיו תמריצים להביא הכשרה גם איכותית יותר, לא רק כמותית אלא גם איכותית.
<מיכל צוק: זה על רגל אחת.
<מיכל צוק: אני מאמינה שבשנים הקרובות נראה את זה.
<מיכל צוק: שמענו הרבה בקשות מצד התעשיינים לכוח אדם מיומן יותר, גם באיכות שלו.
<מיכל צוק: אני מאמינה שבהקשר הזה אנחנו נראה תוצאות משמעותיות בשנתיים-שלוש הקרובות.
<מיכל צוק: בנושא הכשרות למבוגרים, שציינה חברת הכנסת פרנקל – אכן התקציב להכשרות מקצועיות בעשור האחרון ירד בצורה מאוד-מאוד דרמטית.
<מיכל צוק: איפה שאנחנו יכולים לתת ולגייס משאבים נוספים ולהגיע לסיכומים תקציביים אנחנו מגיעים, ואפרט מייד.
<מיכל צוק: למשל בתחום הבנייה, אנחנו עומדים ממש לפני חתימה של הסכם עם הקבלנים על הסכם להכשרת עובדים ישראלים לבנייה בהיקף של 87 מיליון שקלים.
<מיכל צוק: אני מקווה שבשבועות הקרובים יהיה טקס חתימה שיאפשר לנו לצאת לדרך.
<מיכל צוק: לקח זמן רב לגבש את ההסכם הזה ואנחנו ממש-ממש בישורת האחרונה, בעבודה משותפת עם המעסיקים.
<מיכל צוק: העבודה המשותפת עם מעסיקים היא חלק משמעותי מאוד ביכולת שלנו לגייס משאבים נוספים לטובת עניין ההכשרות.
<מיכל צוק: נושא של הכשרות למלונאות, שנידון כאן בוועדה לפני כמה חודשים – הבאנו לסיכום תקציבי עם תוספת תקציבים.
<מיכל צוק: בשנת 2014 יהיו 15 מיליון שקל, ואנחנו נמצאים בתהליך של שינוי מסוים באופן ההכשרה.
<מיכל צוק: עוד פעם, יחד עם המעסיקים מנסים לגבש מתווה שיאפשר לנו להגיע לכך שתהיה לנו גם ודאות, כדי שתשתיות שמכשירות למלונאות יוכלו להתקיים ושתהיה ודאות תקציבית בנושא הזה.
<מיכל צוק: לשנה הנוכחית יש 15 מיליון שקלים.
<מיכל צוק: יש 15 מיליון שקלים לשוברים לאוכלוסייה הכללית, כולל אוכלוסיות יעד, כאשר בכל התוכניות שלנו שמקדמות תעסוקה, למשל של אוכלוסייה חרדית, ניתן גם הכשרות מקצועיות כנדבך בתוך התוכנית.
מיקי רוזנטל: מה התקציב הכולל?
<מיכל צוק: למעט הדברים האלה, התקציב הכללי הרגיל מאוד-מאוד נמוך.
<מיכל צוק: אני לא מחביאה.
<מיכל צוק: יש צורך לגייס משאבים.
מיקי רוזנטל: זה מצביע על סדר עדיפויות.
<מיכל צוק: אני רוצה להתייחס לזה.
<מיכל צוק: כפי שאמרתי, לא הכול נקי מקשיים.
<מיכל צוק: בהחלט יש לנו קושי.
<מיכל צוק: המשאבים, מעבר למה שציינתי, מאוד מצומצמים לנושא ההכשרה המקצועית והם הולכים ומידרדרים.
<מיכל צוק: אבל כאן אני קוראת גם להתאחדות התעשיינים.
<מיכל צוק: אמרתי להם, ב-4 השנים האחרונות, בין 2009-2013, חלק מתוספות המשאבים שאנחנו קיבלנו, כי הצלחנו להגיע להבנות עם משרד האוצר, היו במאבק ביחד עם התאחדות התעשיינים.
<מיכל צוק: בתקציב האחרון היינו שם לבד.
<מיכל צוק: אני בהחלט מקווה שהתאחדות התעשיינים תתייצב ביחד אתנו בדיוני התקציב הבאים ונוכל לגבש תוספות ולקבל תוספות כדי לשקף את הצורך.
<מיכל צוק: אני חושבת שגם משרד האוצר, כשראה שאנחנו לבד בסיפור חשב שאולי זה מאותת על כך שזה פחות מעניין.
<מיכל צוק: בסוף צריך להיות שם ב-money time, בדיוני התקציב, כדי להצליח לגבש סיכומים תקציביים.
<מיכל צוק: בנושא הזה להרבה מאוד דברים הצלחנו להשיג תקציבים.
<מיכל צוק: להכשרה מקצועית, לא.
<מיכל צוק: מה לא עשינו בהקשר הזה?
<מיכל צוק: לא מיצינו תביעות, וזה גם דבר חריג.
<מיכל צוק: בדרך כלל אתה מגיע לסיכום תקציבי ואתה ממצה תביעות.
<מיכל צוק: בנושאים של הכשרה מקצועית, לאחר שראינו שבאמת התוספות היו לא משמעותיות, לא מיצינו.
<מיכל צוק: כאן אני קוראת שוב למעסיקים.
<מיכל צוק: כל אימת שמעסיק יגיע אליי, זה לא חייב להיות אפילו התאחדות התעשיינים, ויגיד: יש לי מחסור ב-א', ב', ג', אני מוכן לקלוט את העובדים, אני מתחייב – וזה לא חייב להיות במאה אחוז כי בוודאי לא כולם מוכשרים – אנחנו נדע או להביא תוספת משאבים לעניין הזה או לנסות לסייע לו בחליפה ספציפית.
<מיכל צוק: בהקשר הזה אציין שיש לנו כלים נוספים.
<מיכל צוק: יש כלים של On the job ויש כלים של כיתה במפעל שאנחנו מקיימים היום.
<מיכל צוק: אין להם מיצוי טוב כי הכלים לא מספיק גמישים.
<מיכל צוק: אנחנו נמצאים היום בתהליך של הגמשת הכלים ואנחנו עושים את זה בהתייעצות עם המעסיקים, גם ב"קולות קוראים" וגם עם התאחדות התעשיינים.
<מיכל צוק: אני מעריכה שבחודש הקרוב נוהל חדש של ה-OGT שגובש עם המעסיקים ועם התעשיינים, שהוא הרבה-הרבה יותר גמיש, עם זמני תגובה יותר גמישים, שיאפשר לנו באמת לתת מענה יותר נכון במגוון רחב יותר של תחומים ומקצועות, יהיה גם על הפרק וזה ישפר את הדבר.
<מיכל צוק: אבל עוד פעם, זה לא בא כתחליף להכשרות הכלליות.
<מיכל צוק: וכאן אני קוראת עוד פעם להתאחדות התעשיינים להיות אתנו כתף אל כתף ברגע הרלוונטי של דיוני התקציב.
<מיכל צוק: זה מאוד-מאוד יסייע לנו לגבש עוד משאבים.
<מיכל צוק: ודבר אחרון, הנוער.
<מיכל צוק: אנחנו מנהלים מערכת במשרד הכלכלה של 14,000 תלמידים של החינוך המקצועי.
<מיכל צוק: אנחנו עושים שם עבודה מצוינת.
<מיכל צוק: אנחנו נוגעים בבני הנוער היותר חלשים בחברה.
<מיכל צוק: הם לא נולדו אצלנו.
<מיכל צוק: זה שאומרים איפה משרד החינוך – הם ילדים שעברו במערכת החינוך, הם היו באחריות מערכת החינוך ומערכת החינוך לא הצליחה לטפל בהם.
<מיכל צוק: הם מגיעים אלינו ואנחנו מוציאים אותם בעלי מקצוע ראויים.
<מיכל צוק: אני חושבת שעל זה, קודם כול האנשים שעוסקים במלאכה ראויים לתודה ולברכה.
<מיכל צוק: אני חושבת שגם מדינת ישראל וגם המעסיקים והתעשיינים מרוויחים מזה.
<מיכל צוק: יש לנו ביקושים, אנחנו יכולים לגדול.
<מיכל צוק: מגיעים אליי ראשי עיריות שרוצים לפתוח עוד.
<מיכל צוק: אנחנו מנסים מן הגורן ומן היקב לגייס עוד משאבים כדי לפתוח מסגרות.
<מיכל צוק: אני מציפה כאן שיש בעיה.
<מיכל צוק: אם היתה לי עוד תוספת משאבים לנושא של הנוער הייתי יכולה לפתוח עוד כיתות ועוד בתי-ספר של חינוך מקצועי.
<מיכל צוק: כרגע המגבלה שלי היא לא מגבלת הביקוש, כפי שהיה במשך שנים רבות, אלא מגבלת תקציב.
<מיכל צוק: זה דבר ראשון.
<מיכל צוק: דבר שני, בסוגיה של איפה זה יושב – צר לי שכל הדיון הזה נהיה דיון טריטוריאלי.
<מיכל צוק: אני חושבת שאנחנו צריכים להסתכל ביחד ולראות איך מחזקים את החינוך המקצועי של הנוער בישראל.
<מיכל צוק: זה דיון שהוא יותר לטווח ארוך, אבל כן אגיד מילה אחת.
<מיכל צוק: אני מעריכה מאוד את המדיניות החדשה ואת הרוח שנושבת מצד שר החינוך והצוות שלו, לחזק חינוך מקצועי.
<מיכל צוק: אני חושבת שזה נכון, אבל אסור לנו להישבות בהיבט הזה, שבמשך 30 שנים החינוך המקצועי במדינת ישראל יורד ומידרדר בגלל מדיניות מכוונת של משרד החינוך.
<מיכל צוק: אני מכירה היטב, לא בכובע שלי במשרד הכלכלה.
<מיכל צוק: כאשר הייתי במשרד האוצר ליוויתי שנים רבות את מערכת החינוך והיתה שם, ממש עד השנים האחרונות, לא מעבר להרי החושך, מדיניות מכוונת.
<מיכל צוק: אני חושבת שאם יש שינוי של הפרדיגמה ואם יש שינוי של הסיפור והנרטיב, זה שינוי מבורך.
<מיכל צוק: צריך לעשות אותו בזהירות רבה מאוד כדי שהוא יחלחל נכון בתוך משרד החינוך.
<מיכל צוק: שינוי כזה לא עושים ביום.
<מיכל צוק: עד שהוא יקרה ועד שכל מערכת החינוך, שתחת אחריות משרד החינוך, באמת כל הפקידוּת וכל העוסקים במלאכה יבינו שבגרות היא לא חזות הכול, ייקח זמן.
<מיכל צוק: עד אז אני מקווה מאוד שתימצא הדרך לחזק גם את מערכת החינוך שבאחריות משרד הכלכלה, שהיתה שם כל השנים, שנותנת מקצועיות ראויה, שעושה עבודת קודש ועבודה מקצועית ומפתחת את ההון האנושי במדינת ישראל.
<מיכל צוק: צריך לראות איך עושים את זה בכלים שלובים ולא במלחמה על טריטוריה.
מיקי רוזנטל: מאחר ונשארנו מעטים אז ארשה לעצמי לומר גם איזו מילה אישית, שאני בדרך כלל לא אומר.
מיקי רוזנטל: אני מקווה שגורלה של התעשייה הישראלית לא יהיה כגורלו של התעשיין שרגא רוזנטל שהיה מהבעלים של אחד המפעלים הכי גדולים בישראל בראשית המדינה, המפעלים הפרטיים.
מיקי רוזנטל: הוא היה מסגר, במו ידיו הקים מפעל שאחר-כך בנה את רוב התשתיות של המיכון החקלאי במדינת ישראל בקיבוצים – דירים, בתי אריזה וכולי, מפעל שנקרא "שרנוע".
מיקי רוזנטל: המפעל הזה היה אחד המפעלים הכי גדולים בראשית המדינה, ואז המדינה נקלעה למיתון, בשנות השישים.
מיקי רוזנטל: המפעל העסיק בשנות השישים 150 עובדים.
מיקי רוזנטל: זה כמו להעסיק היום 2,000 בערך.
מיקי רוזנטל: אבא שלי סירב לפטר עובדים, אבל הלב שלו לא עמד במשימה והוא קרס.
מיקי רוזנטל: אני חושש שאם לא נסייע לתעשייה הישראלית גורלה עשוי להיות דומה.
מיקי רוזנטל: אני מצטער על הווידוי אבל האנלוגיה עלתה במוחי והרשיתי לעצמי, מכיוון שרוב המשתתפים כבר הלכו והעיתונאים יצאו.
מיקי רוזנטל: אנחנו נסכם את הדיון.
מיקי רוזנטל: הוועדה קוראת לממשלה לנקוט במדיניות שתחזק את התעשייה הישראלית ותעודד רכישת מוצרים כחול-לבן כמנוף לקידום התעסוקה והתעשייה.
מיקי רוזנטל: הוועדה דורשת ממשרד האוצר להעביר לידיה בתוך 4 חודשים את מסקנות הוועדה שהקים משרד האוצר בעניין השפעת תקנות חובת המכרזים על העדפת תוצרת הארץ, ואת מסקנות הוועדה בראשות החשבת הכללית במשרד האוצר לעניין הכדאיות המשקית להעדפת תוצרת הארץ.
מיקי רוזנטל: הוועדה תדון כמובן במסקנות של הוועדות הללו.
מיקי רוזנטל: הוועדה קוראת לממשלה לקבל החלטה בדבר האחריות המיניסטריאלית לעניין החינוך המקצועי – משרד הכלכלה או משרד החינוך – ובעיקר להפסיק את הריב הטריטוריאלי, כדי להבטיח את הכשרת כוח האדם המקצועי הראוי ולתת כבוד למקצועות הללו.
מיקי רוזנטל: הוועדה קוראת לממשלה לחזק את התעשייה המסורתית וכך להגדיל את מספר מקומות העבודה, בעיקר בפריפריה.
מיקי רוזנטל: כמו כן, לנקוט בצעדים להעלאת פריון העבודה באמצעות הגדלת מסגרות הכשרה מקצועית והכשרה פנים-מפעלית.
מיקי רוזנטל: כולנו שותפים לדאגה לתעשייה הישראלית, אבל מילים לא מספיקות.
מיקי רוזנטל: צריך להתחיל לפעול, ובמרץ.
שולי מועלם-רפאלי: ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כ"ה באדר א', 25.2.14.
שולי מועלם-רפאלי: ביקשתי מיושב ראש הועדה וממנהלת הועדה לקיים דיון בנושא חוסר, או הפער הכי מובהק בבריאות בין המרכז לפריפריה, במקרה הזה גם בדרום וגם בצפון בתחום השיקום ילדים ומבוגרים.
שולי מועלם-רפאלי: מה שהניע אותי לעלות את העניין עכשיו סיפור האישי של חברתי, דוקטור ניצה נוימן.
שולי מועלם-רפאלי: לפני חמישה חודשים בנה גיל, תלמיד מחונן וספורטאי מצטיין בכיתה י"ב עשה אירוע של דימום מוחי בלילה, הוא שקע בתרדמת ואחרי חודש בטיפול נמרץ ילדים ביתי בבית החולים סורוקה הוא הועבר לשיקום בבית החולים תל השומר.
שולי מועלם-רפאלי: מהמקום לגמרי אישי אני אגיד, שחלק ניכר מהשינויים שעוברים בכנסת או חלק ניכר מההצלחות כשאנחנו מצליחים לשנות הם דברים שבאים מחשיפה אישית.
שולי מועלם-רפאלי: אנחנו שואלים איך אחרי 65 שנה אין בית חולים שיקומי בנגב או איך יכול להיות שעד לפני ארבע שנים היה חוק איום ונורא ביחס לאלמנות צה"ל?
שולי מועלם-רפאלי: אני רואה שבסוף חלק גדול מהדברים נובעים מהמקום האישי שמביא לשינוי בתוך לכנסת ומצטרף לדברים שנעשו בקדנציות קודמות.
שולי מועלם-רפאלי: מבחינתי הדיון הוא בעצם התחלה של הרבה דיונים או מעט דיונים, הרבה דמעות או מעט דמעות, הרבה מריבות או מעט מריבות, אבל הסוף שלו אמור להיות בית חולים שיקומי בדרום הארץ.
שולי מועלם-רפאלי: אני יודעת שעד היום הונחו, גם במשרד הבריאות גם במשרד האוצר, כל מיני תוכניות לקיים את המטרה שמבחינתי היא ה-מטרה – בית חולים שיקומי בדרום, כי לא יכול להיות שמשפחה אחרי משפחה ובית אחרי בית, שגם כך החיים שלהם נעצרו והתפרקו ונפגעו, שאנחנו מדינת ישראל אומרת שעל הפירוק הזה, בבקשה פירוק נוסף, אם צריך שיקום, עכשיו גם סעו לתל השומר או לבית לוינשטיין א במקרה של ילדים לבית חולים אלי"ן בירושלים.
שולי מועלם-רפאלי: מה זה אומר על העבודה של המשפחות?
שולי מועלם-רפאלי: מה זה אומר על הילדים האחרים שלהם?
שולי מועלם-רפאלי: מה זה אומר על היכולת שלהם להיות ליד בן המשפחה?
שולי מועלם-רפאלי: הרצון האמיתי, יושבים כאן אנשים רבים שנוגעים בנושא יום-יום, הרצון והאמירה המקצועית אמיתית: – לא משאירים ילדים לבד בשיקום, כי אם הם מתעוררים, ובעז"ה אנחנו כולנו מתפללים שכל ילד שמגיע לשיקום יתעורר – הוא צריך למצוא לידו בן משפחה מדרגה קרובה, מדרגה ראשונה.
שולי מועלם-רפאלי: אני מבקשת שנפתח בצפייה של דקות ספורות מתוך התכנית עובדה שהוקרנה לפני כשלושה שבועות והאירה את הסיפור של ניצה, המטרה של התכנית, המטרה של ניצה היא הקמת בית חולים שיקומי בנגב.
שולי מועלם-רפאלי: (הקרנת קטע מתכנית עובדה) אי אפשר לספור כמה חיים הצילה.
שולי מועלם-רפאלי: מי שנתקל בכירורגית ניצה היימן נוימן בדרך כלל לא שוכח.
שולי מועלם-רפאלי: אבל המטופלים שלה לא יודעים מה קורה כשהיא עוזבת את בית החולים.
שולי מועלם-רפאלי: אז מתחילה בנסיעה ארוכה אל משמרת אחרת.
שולי מועלם-רפאלי: כשאני מתחילה לנסוע, מה איתך?
שולי מועלם-רפאלי: אתה עייף?
שולי מועלם-רפאלי: זו הדרך למקום הכי משמעותי בחייה בימים האלה, חיים שנקרעים בין שני בתי חולים.
שולי מועלם-רפאלי: במרחק של שעה וחצי נסיעה נמצאת מחלקת השיקום הקרובה ביותר מבאר שבע, שם שוכב בנה בן ה- 17.
שולי מועלם-רפאלי: דוקטור ניצה נוימן יודעת טוב מכולם שאת המיטה הזאת אסור להפקיר.
שולי מועלם-רפאלי: איך היה?
שולי מועלם-רפאלי: נהניתם?
שולי מועלם-רפאלי: כן הצטלמתם?
שולי מועלם-רפאלי: גיל, תלמיד י"ב, שני מבין ארבע ילדים, ילד מחונן, ספורטאי, מתנדב במד"א.
שולי מועלם-רפאלי: אין בררה, כבר עכשיו, במצב שאנחנו נמצאים בו שאבא ואימא שלי עסוקים בו כל הזמן, אם אני לא הייתי, אני מאמינה שהוא היה נשאר ליד המיטה.
שולי מועלם-רפאלי: הם לא אוכלים ארוחת ערב, הם לא יושבים האחד עם השני ומן הסתם לא יוצאים לסרט, לא יוצאים לשום מקום, הם לא יחד יותר.
שולי מועלם-רפאלי: לאחים שלי, שהם יחסית קטנים, אין יותר את המשפחה שאני גדלתי בה.
שולי מועלם-רפאלי: כשעברו לבאר שבע לפני עשרים שנה היה לה חזון, אמרו לה שבנגב חסרים רופאים.
שולי מועלם-רפאלי: עכשיו בתוך המשבר שלה, היא נלחמת שתהייה כאן מחלקת שיקום.
שולי מועלם-רפאלי: יש משפחות שצריכות לעשות את זה באוטובוס.
שולי מועלם-רפאלי: יש משפחות שאם יש להן בן משפחה מבוגר בשיקום הן לא נוסעות לבקר אותו, כי זה רחוק, זה לוקח זמן וזה עולה הרבה כסף.
שולי מועלם-רפאלי: המרחק הוא ממד אחר, יש ממד של הבית, יש ממד של כאן.
שולי מועלם-רפאלי: אם זה היה יותר קרוב היינו יכולים להחליף בינינו לפרקי זמן קצרים ולא להישאר יממות שלמות ואף יותר.
שולי מועלם-רפאלי: מתגעגעים כמו שיובלי ומיכל מתגעגעים עכשיו, יוצאים לשעה, באים רואים מנשקים, נוגעים וחוזרים הביתה.
שולי מועלם-רפאלי: שלום בית.
שולי מועלם-רפאלי: הבית רק תחנה בדרך, לראות את הילדים, לחטוף שינה חטופה ובבוקר שוב המסע.
שולי מועלם-רפאלי: היי לולי, אנחנו בדרך.
שולי מועלם-רפאלי: אני מנשקת אותך, יאללה ביי.
שולי מועלם-רפאלי: כך נראים חייהם עכשיו, מרוץ שליחים שלא נגמר.
שולי מועלם-רפאלי: יעל תחליף את אבי, ניצה תחליף את יעל וגיל את הצעד הבא צריך לעשות לבדו, למצוא מתוכו את הכוח.
שולי מועלם-רפאלי: אהלן, היי לולי, מה קורה?
שולי מועלם-רפאלי: היי לולה שלום אני רואה שהוא באי שקט.
שולי מועלם-רפאלי: לי יש דבר אחד שמרגיע, מסג' ברגל ימין באזור הזה.
שולי מועלם-רפאלי: זה יכול להוריד 30 דופק.
שולי מועלם-רפאלי: אבא אמר שאתמול הבהלתי אותך כשרצית להגיע לפה.
שולי מועלם-רפאלי: את יודעת, קודם כל שמעתי מצוקה בקול שלך ולא ידעתי אם המצוקה בקול שלך זה בגלל שגיל במצוקה או שלך קשה לראות אותו.
שולי מועלם-רפאלי: זה דבר מאוד קשה לראות את ההתקף.
שולי מועלם-רפאלי: אם לא הייתי כוננית אתמול, הייתי באה.
שולי מועלם-רפאלי: ביי.
שולי מועלם-רפאלי: מותק, עוד משהו לקחת?
שולי מועלם-רפאלי: את המעיל שלך לקחת?
שולי מועלם-רפאלי: טוב, נתראה מחר בבית.
שולי מועלם-רפאלי: אבא מחליף אותי מחר בבוקר.
שולי מועלם-רפאלי: למה חזרת?
שולי מועלם-רפאלי: התפקיד של ההורים זה לעזור לילדים שלהם.
שולי מועלם-רפאלי: עכשיו גם התהפכו התפקידים, יעל עוזרת לנו וזה לא כתוב בשום תסריט שילדה בת 20 פתאום צריכה לשאת משא כזה על הכתפיים.
שולי מועלם-רפאלי: לצערנו, ביום רביעי בלילה לפני כמעט שבוע, גיל נפטר.
שולי מועלם-רפאלי: אני מבקשת משלושה אנשים להציג את הבעייתיות.
שולי מועלם-רפאלי: אני מבקשת לפי הסדר הבא: דוקטור יולי טרגר יושב ראש האיגוד לרפואה פיזיקלית ולשיקום, דוקטור אהוד דודסון מנהל בית החולים סורוקה ודוקטור עומר פורת רופא בפורום שיקום נגב לתת לנו בבקשה את נקודות המבט שלכם לבעייתיות, לאחר מכן אבקש גם מדוקטור ארנון אפק שמיצג כאן את משרד הבריאות, גם ממשרד האוצר להגיב.
שולי מועלם-רפאלי: אני אאפשר בהמשך לכולם את רשות הדיבור, כמובן שאבקש מהאלוף במיל.
שולי מועלם-רפאלי: דורון אלמוג חברי גם לדבר.
שולי מועלם-רפאלי: את חברי הכנסת אכניס בין הדוברים.
שולי מועלם-רפאלי: בבקשה דוקטור יולי טרגר.
<יולי טרגר: בוקר טוב.
<יולי טרגר: האמת שקצת קשה לדבר אחרי סרט כזה.
<יולי טרגר: נפגשנו לפני כשבוע בדיון כאן.
<יולי טרגר: אני מאוד מקווה שזו מגמה ואנחנו נדבר בוועדה כל שבוע בנושא שיקום, אנחנו גם נדבר וגם נעשה.
יעקב מרגי: זאת לא מגמה, המצב יחייב אותך להגיע כל שבוע- שבועיים.
<יולי טרגר: אני שמח שזה כך ואני מקווה שאנחנו נתקדם.
<יולי טרגר: כשאנחנו מדברים על העדר בית חולים שיקומי בדרום, אנחנו לא יכולים שלא לדבר על שני תחומים שאולי קשורים, והם הבסיס לבעיה הזאת לדעתי הם לפחות בסיס מקצועי.
<יולי טרגר: זה לא שאין בית חולים שיקומי בדרום, אין שיקום בכלל בדרום.
<יולי טרגר: כלומר, בדרום כמעט ולא מדברים שיקום - - -
יעקב מרגי: שיקום גריאטרי יש.
יעקב מרגי: בואו נדייק.
<יולי טרגר: אני מדבר מצד של ועד איגוד השיקום, בדרום אני כמעט שיקום ואני לא מכיר מומחי שיקום שעובדים, כמעט ולא מכיר - - -
שולי מועלם-רפאלי: חברים, אני ממש לא מסכימה להתפזר בעניין הזה.
שולי מועלם-רפאלי: אני מסכימה עם ההערה שלך, יש שיקום גריאטרי, אנחנו מכירים ובטח מי שגדל בדרום, אבל עדיין אין שיקום בדרום.
<יולי טרגר: זה מתחיל בזה שסטודנטים לרפואה שנמצאים בבאר שבע, אין להם מקום ללמוד שיקום.
<יולי טרגר: אני לא יכול לומר שבאוניברסיטאות האחרות יש יותר בסיסים.
<יולי טרגר: יש בתל אביב, יש בצפון בחיפה, בירושלים אין בדרום אין .
<יולי טרגר: לא מדברים שיקום ואין שירותים אמבולטוריים לשיקום בדרום.
<יולי טרגר: אני רואה אותך ואני גם יודע מה יש, אבל ביחס למקומות אחרים יש מעט מאוד.
<יולי טרגר: אוכל למסור נתון שהוא אולי מצחיק, אבל בבית לוינשטיין אנחנו מקבלים יותר חולים ממחוז הדרום מאשר ממחוז שרון-שומרון שאנחנו נמצאים בתוכו.
<יולי טרגר: זה הביטוי הכי ישיר לכך שבדרום אין שיקום, אין שיקום אמיתי וצריך לפתח אותו.
<יולי טרגר: גם אם יש קצת זה ממש לא מספיק.
<יולי טרגר: הנושא השני הוא בכלל נושא השיקום, כשאנחנו מדברים שבכלל בארץ אין מספיק שיקום, אז בדרום אין שבעתיים.
<יולי טרגר: במועצה הלאומית לשיקום דיברנו לא מזמן על נתון מדאיג, להערכתי מחריד, בערך חצי מהחולים שהם אחרי אירוע מוחי, במדינת ישראל של היום, לא מקבלים שיקום כלל.
<יולי טרגר: שום שיקום, אני לא מדבר על שיקום מתאים במחלקת שיקום שמתמחה בשיקום אחרי אירוע מוחי, אלא שבכלל אין שום שיקום, לא בקהילה ולא בבתי החולים.
<יולי טרגר: כמובן כשאנחנו מדברים על הנקודות האלה זה בכל הארץ ובדרום במיוחד, מה שלא נאמר אנחנו חייבים מרכז מקצועי לשיקום בדרום.
<יולי טרגר: אגב, באוניברסיטה בדרום לא יודעים מה זה שיקום, זה גם אומר שאנשים שמסיימים לימודי רפואה בשיקום לא הולכים לשיקום.
<יולי טרגר: כדי לפתוח מרכז שיקום אנחנו צריכים כוח אדם מקצועי, רופא שיקום, פרא-רפואי אחיות וכדומה.
<יולי טרגר: יש כאן הרבה נושאים שצריך לטפל בהם.
<יולי טרגר: יש עוד נקודה שצריך לטפל בה, היום בגדול כשחולה דורש הוא מקבל.
<יולי טרגר: להערכתי, אנחנו היום במצב שהציבור גם לא יודע מה זה שיקום מקצועי ושיש לו את הזכות שכתובה בסל, שכתובה בחוק, יש לו זכות לדרוש טיפול שיקומי.
<יולי טרגר: את האנשים צעירים אנחנו רואים שחלק מהם לא מגיע לשום מקום והבעיות מתעוררות בבית בהמשך, אנשים מבוגרים מוצאים את עצמם בבתי אבות או במקומות לא ראויים.
<אהוד דודסון: אני אתחיל ואומר שדוקטור ניצה היא הסגנית שלי ואנחנו ליווינו את חמשת החודשים המאוד קשים האלה, ראינו איך בסופו של דבר, אולי המעט נחמה אם בכלל יכולה להיות נחמה כשמאבדים ילד, זה הדגל הזה שהגיע הזמן שיהיה כאן שיקום.
<אהוד דודסון: לנו כמובן יש הרגשה שאנחנו חייבים את זה לה.
<אהוד דודסון: כמו שכולם אמרו, אין באמת שיקום בדרום.
<אהוד דודסון: זה חלק מהמאפיינים הבולטים של החוסר היחסי של שירותים בדרום, תוחלת החיים היותר נמוכה, שיעור של רופאים ואחיות ומיטות בדרום הארץ לעומת מרכז הארץ.
<אהוד דודסון: שיקום הוא אחד הנושאים שיכול לתת תשובה לגישור הפערים האלה בדרום ביחס למרכז הארץ.
<אהוד דודסון: בבית חולים סורוקה כמובן תחת הבעלים של "כללית" ודוקטור מיכאל שרף שנמצא בוודאי יוכל להרחיב יותר לגבי הנכונות של "כללית" ומה האישורים שכבר עכשיו נמצאים בנושא.
<אהוד דודסון: אנחנו ב"סורוקה" לקחנו לעצמנו את הצורך לתכנן מתוך תפיסת עולם שאומרת ששיקום בהיותו מקצוע רפואי הוא התמחות מוכרת שצריכה להיות בתוך בית חולים, בתוך בית חולים כללי.
<אהוד דודסון: זה המקום שלו.
<אהוד דודסון: שיקום בבית חולים כללי בגלל הצורך באבחון דחוף, בגלל הצורך בהתערבויות רפואיות כאלה ואחרות.
<אהוד דודסון: זה המקום הטבעי שלו.
<אהוד דודסון: בית החולים תל השומר הוא דוגמה קלאסית לשיקום שהוא באמת טוב, הוא יכול להיות למבוגרים, הוא יכול להיות לילדים ולתת תשובה לכל הצרכים.
<אהוד דודסון: אנחנו מתכננים שני מהלכים, המהלך הראשון הוא לפתוח מחלקת אשפוז זמנית, מצומצמת יחסית, בסדר גודל של 20 מיטות, מחלקה שנהייה מסוגלים לפתוח עד סוף השנה.
שולי מועלם-רפאלי: 20 מיטות שיקום.
<אהוד דודסון: שיקום ממש.
<אהוד דודסון: לא שיקום גריאטרי, בדיוק שיקום כמו מה שאמר דוקטור יולי טרגר הרגע.
<אהוד דודסון: לצורך העניין הזה צריך לגייס כוח אדם מקצועי - - -
שלי יחימוביץ': זו מחלקה חדשה בזכות - - -
<אהוד דודסון: מיד אני אגיד.
<אהוד דודסון: ראשית אני מדבר שניכנס למחלקה שהתפנתה כדי לתת פתרון מהיר בתוך חודשיים ועד שנה.
<אהוד דודסון: אנחנו לוקחים מחלקה שהתפנתה, רוצים לשפץ אותה, לסדר ולהתאים אותה, כי מחלקות רגילות לא ממש מתאימות לחולים עם צרכים מיוחדים, כסאות גלגלים וכן הלאה.
<אהוד דודסון: ל- 20 חולים אנחנו נהייה מסוגלים לתת פתרון לקראת סוף השנה.
<אהוד דודסון: לטובת העניין הזה אנחנו צריכים, משרד הבריאות מכיר את זה, אנחנו צריכים סיוע לשיפוץ הנדרש.
<אהוד דודסון: אנחנו כמובן נצטרך לגייס את כוח האדם שלא קיים היום, צריך לשכנע אנשים מצפון הארץ שיש כאן מטרה.
<אהוד דודסון: לטעמי זו בכלל מטרה לאומית, זה כמובן לא עסק פרטי של "סורוקה", אפילו לא של "כללית", מדובר כאן בסוגיה לאומית שלדעתי יש צורך לקבל את התמיכה קודם כל בכסף.
<אהוד דודסון: אנחנו יודעים שסדר הגודל הוא כ-7 מיליון שקל כדי להכשיר את המחלקה הזאת.
<אהוד דודסון: אפשר לעשות את זה עד סוף השנה ובמקביל להביא את כוח האדם.
<אהוד דודסון: במקביל אנחנו מתכננים מחלקה יותר ממוסדת, 32-36 מיטות בבניית מחלקה.
<אהוד דודסון: העלות המשוערת לבניית מחלקה הוא בערך כ- 40 מיליון שקל, 32-36 - - -
שולי מועלם-רפאלי: לאיזה טווח זמן אתה חושב שאפשר להתכנס בבנייה כזאת?
שולי מועלם-רפאלי: אני עדיין לא יודעת איפה זה יהיה, מיד נשמע את משרד הבריאות וגם את משרד האוצר.
שולי מועלם-רפאלי: מהו טווח הזמן אפשר להתכנס בדיבור על בנייה של מחלקת שיקום מתחילה ועד סופה?
שולי מועלם-רפאלי: לא שימוש במתקן קיים.
<אהוד דודסון: היה ויש כסף והכסף הוא פתיר, כל הסוגיות הקשורות באישורים ובבנייה עצמה וכן הלאה, ניתן להקים מחלקה כזאת בין 30 ל- 36 חודש כשהיא יכולה לקום לפעול.
<אהוד דודסון: אני אבקש לומר עוד משפט אחד, קרוב לוודאי שיש לנו תרומה ממשפחה יהודית ממיאמי בסדר גודל של 5 מיליון דולר כדי להקים את המחלקה הזאת.
<אהוד דודסון: זה מתקרב לחצי מהסכום הנדרש.
<אהוד דודסון: אני חושב שבהתחשב שמדובר בפרויקט לאומי צריכה המדינה להתגייס ולסייע בערך בחצי מהסכום כדי שנוכל לצאת לדרך מחר בבוקר.
שולי מועלם-רפאלי: דוקטור ארנון אפק משרד הבריאות, לשאלה הגדולה איך אין את זה עד היום, נניח לה.
שולי מועלם-רפאלי: מה משרד הבריאות עושה, מתכנן?
שולי מועלם-רפאלי: אני מתנצלת בשמו של ראש עיריית באר שבע, שגם שלח מכתב להנהלת הוועדה וגם שוחח איתי הבוקר על כך שנושא הבריאות בדרום הוא כל הזמן על שולחן, על כך שעיריית באר שבע יחד עם משרד ראש הממשלה, מזכיר הממשלה, משרד האוצר ומשרד הבריאות, הגישה תכנית לשלושת המשרדים: משרד ראש הממשלה, משרד האוצר ומשרד הבריאות על ידי עיריית באר שבע משדברת על בריאות בנגב.