GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יחיאל חיליק בר: אם אפשר לרשום את זה בהחלטות המסכמות אני מאוד אשמח.
מיכל בירן: הישיבה נעולה.
מיקי רוזנטל: היום 11 בפברואר שנת 2014, י"א באדר א' התשע"ד.
מיקי רוזנטל: במסגרת "יום כחול-לבן" בכנסת אני ממש גאה לפתוח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, שתדון היום בעידוד רכישת מוצרים כחול-לבן כמנוף לקידום התעסוקה.
מיקי רוזנטל: אני חושב שכולנו שותפים לתחושת הגאווה שיש לנו בתעשייה הישראלית, בהישגיה הרבים.
מיקי רוזנטל: יחד עם זה, לא תמיד היא זוכה למקום הראוי לה, למקום המכובד הראוי לה בשיח הישראלי.
מיקי רוזנטל: היום נראה כיצד אנחנו יכולים לסייע לתעשייה הישראלית, שהיא חלק מן ההוויה הישראלית, מן החברה הישראלית ומן הכלכלה הישראלי בוודאי.
מיקי רוזנטל: זאת ישיבה חגיגית, אך לצערי הרב, בכל זאת אני לא יכול שלא לומר כמה מילות ביקורת, בעיקר כלפי המשרד שאמור לסייע לתעשייה.
מיקי רוזנטל: הבחירה של שר הכלכלה להפוך את משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה למשרד הכלכלה יש בה כשלעצמה פגיעה בתעשייה הישראלית.
מיקי רוזנטל: לא פעם השר נמצא בתוך קונפליקט פנימי, שמחד גיסא הוא רוצה, בצדק, להוריד את יוקר המחיה במדינת ישראל, ומאידך גיסא הוא צריך לדאוג לתעשייה הישראלית.
מיקי רוזנטל: שר הכלכלה הוא שאמור להיות נציג התעשיינים בממשלת ישראל, לייצג את האינטרסים שלהם, את הצרכים שלהם, את מה שהתעשייה זקוקה לו.
מיקי רוזנטל: אז, מחד, רוצים להוריד מכסים, וזה בסדר, אבל על חשבון מי?
מיקי רוזנטל: לעתים זה גם על חשבון התעשיינים וגם על חשבון עובדיהם.
<אמיר חייק: אדוני היושב-ראש, אני חושב שאפשר לסגור את הישיבה פה.
<אמיר חייק: (מחיאות כפיים.
<אמיר חייק: )
מיקי רוזנטל: בכנסת ישראל לא מוחאים כפיים, זה לא מקובל ולא נהוג.
מיקי רוזנטל: לפיכך נקרא בסוף הישיבה לשר הכלכלה, בין היתר גם לדאוג לתעשייה הישראלית, בין שאר השיקולים.
מיקי רוזנטל: אבל קודם כול נפתח את הדיון ונראה כיצד אנחנו יכולים לסייע לתעשייה הישראלית.
מיקי רוזנטל: מי יציג את הדברים מטעמכם?
מיקי רוזנטל: כל מי שרוצה לדבר יקבל פה זכות דיבור.
מיקי רוזנטל: אני מבקש שלצורך הפרוטוקול תציגו את שמכם ואת תפקידכם.
<רון תומר: אני ד"ר רון תומר, אני תעשיין, בעלים של חברת תרופות ישראלית, וב-4 השנים האחרונות יושב-ראש מטה "מיוצר בישראל" בהתאחדות התעשיינים.
<רון תומר: כבוד היושב-ראש המחליף, חבר הכנסת רוזנטל, ראשית, כפי שאמר ידידי אמיר חייק, ברכות על דברי הפתיחה.
<רון תומר: אני חושב שאנחנו קלענו לדעת גדולים כי אנחנו שותפים להרגשה הזאת בתקופה האחרונה.
<רון תומר: תעשייה היא דבר חשוב.
<רון תומר: תעשייה מבחינתנו היא חלק מציונות, זאת הציונות הכלכלית.
<רון תומר: אנשים מדברים על להפריח את השממה, אנשים מדברים על לחזק את הצבא, אבל המרקם האמיתי החברתי-כלכלי של מדינה שתפרח ותתחזק לא יכול להחזיק ללא תעשייה.
<רון תומר: תעשיינים רבים עובדים קשה מאוד, בין היתר כדי לפתח את כלכלת ישראל, אבל לא פחות מזה מתוך אחריות רבה לעובדים שלהם, ואנחנו בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ואצלי ואצל חבריי התעשיינים העובדים הם כמעט בני בית, בני משפחה, והטוב שלהם הוא גם הטוב שלנו.
<רון תומר: אנחנו רואים את הדברים האלה הולכים שלובים יד ביד.
<רון תומר: לכן חשוב לי שמתקיים הדיון הזה, חשובות לי המילים החמות שאמרת.
<רון תומר: אעביר את השרביט לדפנה אבירם-ניצן, שהיא מנהלת מחלקת המחקר הכלכלי בהתאחדות התעשיינים, שתציג נתונים שיראו לכם גם את חשיבותנו אבל גם את החשיבות לשוק התעסוקה.
<דפנה אבירם-ניצן: בוקר טוב.
<דפנה אבירם-ניצן: אציג מצגת קצרה, שתראה לנו שכחול-לבן זה לדאוג לכולנו, לילדים שלנו ולעתיד שלנו, של שוק העבודה.
<דפנה אבירם-ניצן: קודם כול, איך התעשייה ביחס לסך כל ענפי המשק?
<דפנה אבירם-ניצן: היא המעסיק הגדול ביותר בסקטור העסקי.
<דפנה אבירם-ניצן: היא מעסיקה 18% מסך כל המועסקים במגזר העסקי.
<דפנה אבירם-ניצן: זה למעלה מ-400,000 איש.
<דפנה אבירם-ניצן: זה אומר למעלה מ-400,000 משפחות שמקבלות משכורת הודות להיותם עובדים בתעשייה.
<דפנה אבירם-ניצן: מכפיל התעסוקה של התעשייה הוא גדול ביותר, הוא מהגדולים שבין ענפי המשק.
<דפנה אבירם-ניצן: על כל עובד שמועסק בתעשייה – ואני מדברת פה על הממוצע – מועסקים בין עובד ל-3 עובדים נוספים במעגלים שמסביב.
<דפנה אבירם-ניצן: אם זה בהובלה יבשתית, או בפיננסים, או בבנקאות, או בקייטרינג, או בהסעת עובדים, או בהובלה ימית או אווירית.
<דפנה אבירם-ניצן: הכול סובב את התעשייה ונותן שירותים עבור התעשייה שמייצרת.
<דפנה אבירם-ניצן: אפשר לראות שהנתון הזה, הממוצע בין 1-3 עובדים, הוא אפילו יותר גבוה כאשר מדברים על מפעלי עוגן בפריפריה, מפעלים גדולים.
<דפנה אבירם-ניצן: המפלים הגדולים מניבים על כל עובד באותם מפעלים כבר בין 4-6 ויותר מועסקים.
מיקי רוזנטל: מאין הנתון הזה?
<דפנה אבירם-ניצן: מבדיקות שערכו פרופסורים מאוניברסיטת בן-גוריון ומאוניברסיטת תל-אביב.
<דפנה אבירם-ניצן: בדקו את זה מומחים, פרופסורים בתחום הזה.
<דפנה אבירם-ניצן: יש מכפילי תעסוקה.
<דפנה אבירם-ניצן: זה מבוסס על נתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה על תשומת תפוקה.
<אמיר חייק: כל נתון שדפנה אבירם-ניצן מציגה – נערכו מחקרים.
<אמיר חייק: אנחנו יכולים להעביר לוועדה או לכל מי שרוצה את הנתונים.
מיקי רוזנטל: אני שואל מתוך סקרנות.
מיקי רוזנטל: אני חלילה לא חולק על הנתון.
מיקי רוזנטל: אין לי נתונים אחרים.
מיקי רוזנטל: אני רוצה לדעת פשוט איך הגיעו לזה.
<אמיר חייק: חשוב מאוד שהנתונים האלה גם יועברו אליכם, כי אלה נתונים חשובים, גם בטיעונים שלנו, לא רק בוועדה הזאת, גם בוועדות אחרות.
<דפנה אבירם-ניצן: לצורך הפרוטוקול, זה מחקר שערכו ד"ר דניאל פרימן ופרופ' דניאל פלזנשטיין, זה לגבי "אינטל", ולגבי "יחיל" זה מחקר שערכו ד"ר מוסי רכנבוים וד"ר מיקי מלול מאוניברסיטת בן-גוריון.
<דפנה אבירם-ניצן: התעשייה היא לא רק המעסיק הגדול ביותר, היא גם המעסיק הגדול ביותר בפריפריה.
<דפנה אבירם-ניצן: 56% מהעובדים בתעשייה מתגוררים בפריפריה, כלומר לא רק המפעלים נמצאים בפריפריה אלא גם אותם עובדים גרים בפריפריה.
<דפנה אבירם-ניצן: כלומר, היא מהווה מקור תעסוקה מרכזי לעובדים בפריפריה.
<דפנה אבירם-ניצן: השכר שהתעשייה משלמת גבוה בערך ב-40% מהשכר הממוצע במשק.
<דפנה אבירם-ניצן: בתעשייה השכר הממוצע עומד על 12,850 ש"ח ברוטו לחודש ואילו במשק הוא עומד על 9,200 ש"ח לחודש.
<דפנה אבירם-ניצן: כאשר אנחנו נכנסים לרזולוציה קצת יותר עמוקה בפירוט ענפי, אנחנו רואים שיש שונוּת רבה בין רמות השכר בענפי התעשייה השונים.
<דפנה אבירם-ניצן: אפשר לראות את ענפי ההיי-טק בולטים יותר עם שכר גבוה יותר.
<דפנה אבירם-ניצן: זה לא מפתיע אף אחד מאתנו, ואפשר לראות את התעשיות המסורתיות עם שכר נמוך יותר.
מיקי רוזנטל: אני רואה שעובדי הכרייה והחציבה שכרם גבוה יותר וזה לא נחשב היי-טק.
<דפנה אבירם-ניצן: זה לא נחשב היי-טק, נכון.
<דפנה אבירם-ניצן: יתר הענפים זה היי-טק ממש.
<דפנה אבירם-ניצן: אפשר לראות שגם כשאנחנו יורדים לענפים המסורתיים, גם השכר הנמוך ביותר הוא ב-50% גבוה משכר מינימום.
<דפנה אבירם-ניצן: כלומר השכר הממוצע הוא בוודאי לא ברמות של שכר מינימום.
<דפנה אבירם-ניצן: עכשיו אנחנו שואלים למה השכר הממוצע בתעשיות המסורתיות כל-כך נמוך, או למה הוא לא מגיע לרמות השכר של ענפי ההיי-טק.
<דפנה אבירם-ניצן: התשובה לכך נוגעת לנושא הפריון.
<דפנה אבירם-ניצן: הפריון של ענפי התעשייה המסורתית נמוך, נמוך משמעותית מענפי ההיי-טק.
<דפנה אבירם-ניצן: זה אומר שאם אנחנו רוצים לעשות קפיצת מדרגה עלינו להעלות את פריון העבודה של העובדים בתעשיות המסורתיות, או של התעשיות המסורתיות, ובכך נוכל גם לשלם שכר גבוה יותר ברגע שהערך המוסף יהיה גבוה יותר.
<דפנה אבירם-ניצן: מה עלינו לעשות כדי להעלות את הפריון, שהוא נמוך, דרך אגב, בתעשיות המסורתיות ב-60% בהשוואה לפריון בארצות-הברית?
<דפנה אבירם-ניצן: הפריון בתעשייה, התוצר לעובד בתעשייה האמריקאית גבוה ב-60% מאתנו.
<דפנה אבירם-ניצן: בתעשיית ההיי-טק יש פער של 40%.
<דפנה אבירם-ניצן: כלומר, יש לנו בהחלט לאן להתקדם ואנחנו צריכים לעשות את קפיצת המדרגה הזאת.
<דפנה אבירם-ניצן: אז מה מסביר את פער הפריון?
<דפנה אבירם-ניצן: קודם כול, יש מחסור חמור בעובדים מקצועיים.
<דפנה אבירם-ניצן: זה בעצם צוואר בקבוק של חלק מהתעשיות, שלא מצליחות לצמוח, אין להן עובדים מקצועיים פה.
<דפנה אבירם-ניצן: זה נובע מכשל ארוך שנים, עם ירידה בשיעור התלמידים בחינוך מקצועי וטכנולוגי.
<אמיר חייק: זו היתה החלטה של משרד החינוך.
<אמיר חייק: מה "כשל"?
<אמיר חייק: משרד החינוך החליט לסגור את בתי-הספר המקצועיים כדי להעלות את ממוצע ציוני הבגרות.
מיקי רוזנטל: אז הוא נכשל.
<אמיר חייק: הוא נכשל במהלך הזה והיום אנחנו משלמים על כך.
רינה פרנקל: כבר מתקנים את הנושא הזה ויש כבר צעדים ראשונים של שר החינוך שי פירון, כך שאנחנו מקווים מאוד שבעתיד זה ישתנה.
<אמיר חייק: אני מנכ"ל התאחדות התעשיינים.
<אמיר חייק: חברת הכנסת פרנקל, אני חייב לומר, אני יודע שיש רצון רב של השר פירון, אבל עדיין אין החלטה מי הרגולטור שאחראי על זה.
<אמיר חייק: אני בתפקיד שלי כבר 3 שנים, שתיתי הרבה קפה עם הרבה מאוד פקידים בכל מיני משרדים ועד היום אין החלטה ואף אחד לא מוביל את זה באמת ו"סוגר" את העניין הזה.
מיקי רוזנטל: הוויכוח הוא האם זה ימשיך להתקיים במשרד הכלכלה או יעבור למשרד החינוך, או יש ויכוחים מעבר?
רינה פרנקל: לא, זה במשרד החינוך.
רינה פרנקל: זה באחריות של משרד החינוך.
<אמיר חייק: עדיין יש ויכוח, אדוני היושב-ראש.
<אמיר חייק: זה באחריות של משרד החינוך, אבל עדיין יש חלקים שנמצאים במשרד הכלכלה והעסק הזה עדיין לא "סגור".
<אמיר חייק: זה לא מתקדם בקצב שצריך לקדם את זה מי שבאמת רוצה לזוז קדימה בעניין הזה.
רינה פרנקל: אנחנו צריכים פחות רגולטורים ויותר אחראים בתחום הזה.
מיקי רוזנטל: בזה הוא בטוח יסכים אתך.
<אמיר חייק: נכון.
<אמיר חייק: אנחנו בכלל צריכים פחות רגולטורים.
<אמיר חייק: נקודה.
<דפנה אבירם-ניצן: בינתיים התעשייה לא מחכה ומי שחסרים לו פה עובדים מקצועיים נאלץ בחלק מן המקרים להעביר קווי ייצור לחוץ לארץ ושם למצוא את העובדים המקצועיים, וחבל שכך.
מיקי רוזנטל: באילו תחומים יש את החסר הגדול ביותר בעובדים?
<אמיר חייק: רתכים, מבלטנים, נגרים, כרסמים, מסגרים, חרטים
<דפנה אבירם-ניצן: מפעילי סי-אן-סי, חשמלאים.
<אמיר חייק: כבוד היושב-ראש, יש פה תעשיינים שידברו אחרי כן ויספרו לך מהחיים שלהם ביום-יום היכן הבעיות.
מיקי רוזנטל: מצוין, בסדר.
מיקי רוזנטל: תמשיכי בבקשה.
<דפנה אבירם-ניצן: נושא נוסף שגם מסביר את פער הפריון מול העולם הוא שיעור השקעות נמוך יחסית לעולם.
<דפנה אבירם-ניצן: שיעור ההשקעות אצלנו, במכונות ובציוד, לא השקעות במו"פ, השקעות פיזיות, הוא 5%.
<דפנה אבירם-ניצן: ב-OECD הוא 5.8%.
<דפנה אבירם-ניצן: הם נראים מספרים קרובים, אבל זה פער גדול מאוד, כי זה קרוב לפער של 1% על 5%, אנחנו רחוקים בערך ב-20% מהממוצע ב-OECD.
<דפנה אבירם-ניצן: גם פה יש לנו לאן להתקדם.
<דפנה אבירם-ניצן: כל השקעה במכונה ובציוד כמובן משפרת את הפריון ומעלה את כושר התחרות של אותו מפעל.
<דפנה אבירם-ניצן: הרגולציה חונקת.
<דפנה אבירם-ניצן: אמיר חייק כבר התייחס לכך.
<דפנה אבירם-ניצן: אנחנו במקום 109 בעולם בדירוג של ה-World Economic Forum מתוך 148 מדינות, קרוב מדי לתחתית הרשימה.
<אמיר חייק: אנחנו אחרי מדינות כמו טנזניה, סין, מלזיה.
מיקי רוזנטל: יש לכם הסבר למה אנחנו נמצאים במקום הזה?
מיקי רוזנטל: אני יכול לתת רק חלק מן ההסבר.
מיקי רוזנטל: חלק מן ההסבר הוא שהיתה איזו תחושה שאנחנו מאבדים שליטה על נושא המחירים, על ההוגנוּת במסחר וכולי ואז בא עודף רגולציה.
מיקי רוזנטל: במקום שיש אמון לא צריך חוקים.
מיקי רוזנטל: כנראה אנחנו חברה שהאמון בה אבד ולכן יש חקיקת-יתר.
מיקי רוזנטל: אבל יש לכם הסבר נוסף?
<אמיר חייק: אדוני היושב-ראש, אנחנו חיים באותה מדינה וגם אנחנו חושבים שצריכה להיות רגולציה מסודרת.
<אמיר חייק: מה שקרה, המטוטלת זזה לכיוון בלתי אפשרי.
<אמיר חייק: מי זה תעשיין?
<אמיר חייק: בואו נצייר את דמותו של תעשיין.
<אמיר חייק: רוב התעשיינים הם אנשים שמשכנו את הבתים שלהם, משכנו את החיים שלהם, הלכו אחרי החלום של עצמם, מעסיקים עובדים, וכל יומיים בא אליהם רגולטור אחר, אם זה המשרד להגנת הסביבה ואם זה משרד הבריאות ואם זה משרד הפנים ואם זה משרד העבודה, שהיום הוא משרד הכלכלה, ואם זה כיבוי-אש.
<אמיר חייק: כל יומיים יש סיפור אחר.
<אמיר חייק: זה מביא אותם למצב שהם לא יכולים לעבוד יותר.
מיקי רוזנטל: אתה נשמע מאוד משכנע.
מיקי רוזנטל: עכשיו אשמיע לך את הצד השני.
מיקי רוזנטל: אתה לא רוצה שיהיה כיבוי-אש?
מיקי רוזנטל: בוודאי אתה רוצה.
מיקי רוזנטל: אתה גם רוצה שיהיה סדר בעניין הזה.
מיקי רוזנטל: גם אתה מבין את הצורך.
מיקי רוזנטל: אז איך אנחנו מאזנים בין הצרכים הציבוריים, שגם אתה שותף להם, ובין זה שבמקום לייצר בסוף כל היום עסוקים ברגולציה ובתקנים?
מיקי רוזנטל: איך מאזנים בין שני הצרכים האלה, ששניהם חשובים?
<אמיר חייק: אתן לך דוגמה.
<אמיר חייק: אני רוצה אופק רגולטורי, אני רוצה שתעשיין שבונה תוכנית עסקית יידע איפה הוא חי.
<אמיר חייק: אני רוצה שכאשר הוא בונה תוכנית עסקית לא יבואו אליו בכל יומיים רגולטורים אחרים.
<אמיר חייק: יהיה לו האופק הרגולטורי, הוא יידע מה מבנה העלויות שלו.
<אמיר חייק: אני מדבר על רגולציה אבל עוד לא דיברתי על עלויות.
<אמיר חייק: מה עם עניין הארנונה?
<אמיר חייק: בנובמבר מחליטים שיש ארנונה חריגה על התעשייה באזורים שונים בארץ.
<אמיר חייק: 60 רשויות מקומיות אישרו את זה.
<אמיר חייק: בנובמבר הודיעו להם שרטרואקטיבית הם משלמים על העלאה של 20% בארנונה שלהם.
<אמיר חייק: ומה עם תאגידי המים?
<אמיר חייק: עושים מאתנו צחוק.
<אמיר חייק: התחושה היא – ודפנה אבירם-ניצן תדבר על התוצאה – שכמעט 30% ממפעלי התעשייה פתחו קווי ייצור בחוץ לארץ.
מיקי רוזנטל: בוודאי אנחנו לא רוצים שזה יקרה.
<אמיר חייק: אבל זה קורה.
<אמיר חייק: הם מצביעים ברגליים, נמאס להם.
מיקי רוזנטל: הרי אנחנו פה כדי לברר ולבדוק מה יכול לסייע לתעשייה.
מיקי רוזנטל: עודף רגולציה – אנחנו מבינים.
מיקי רוזנטל: גם השר מסתובב עכשיו עם קלסר שכתוב עליו "רגולציה – קילו וחצי".
מיקי רוזנטל: אתם כבר מכירים את כל הבדיחות, בסדר גמור.
מיקי רוזנטל: אם יש רגולציה עודפת כמובן צריך להיפטר ממנה.
מיקי רוזנטל: רק צריך למצוא את האיזון.
<אמיר חייק: צריך להיות אופק רגולטורי.
רינה פרנקל: אני חושבת שצריך שיתוף פעולה בין כל המשרדים.
רינה פרנקל: משרד אחד צריך להיות אחראי על כל המשרדים הללו.
רינה פרנקל: אין צורך ברגולציה המיותרת הזאת.
רינה פרנקל: פשוט כל משרד לוקח אחריות על תחום מסוים ומעביר למשרד שאחראי על כך, וזה פשוט מאוד, כך זה צריך לעבוד.
<אמיר חייק: אתן לכם דוגמה.
<אמיר חייק: הממשלה קיבלה החלטה להתחיל תהליך של RIA – Regulatory Impact Assessment.
<אמיר חייק: משרדי הממשלה, הרגולטורים מתנגדים לזה כי זה לוקח להם את הכוח, זה לוקח להם את המיקוד.
<אמיר חייק: הרי מה הסיפור שם?
<אמיר חייק: כשבא רגולטור ורוצה להחיל רגולציה חדשה הוא צריך להתייעץ, מה ההשפעות על תעסוקה, מה ההשפעות על המשק, מה ההשפעות על מיליון ואחד דברים.
<אמיר חייק: הוא לא רוצה להתייעץ.
<אמיר חייק: למה שיתייעץ?
<אמיר חייק: היום אנחנו נמצאים במצב – תסלחו לי – ש"כל ממזר מלך".
<אמיר חייק: כל אחד מחליט מה הוא עושה, מתחיל עם הרגולציה שלו, מסבך את כל העולם ואחותו, והתעשייה נמצאת בתוך המבוך הזה.
<רון תומר: רק עוד אספקט אחד חשוב, אם אפשר.
<רון תומר: חשוב מאוד שתהיה הדדיות.
<רון תומר: אנחנו היום מתחרים בייבוא שמגיע ממדינות כמו סין, טורקיה והודו, ששם אין רגולציה, שם אין כיבוי אש.
מיקי רוזנטל: אתה לא רוצה שנידמה להודו, נכון?
מיקי רוזנטל: גם אתה לא רוצה.
מיקי רוזנטל: אתה רוצה לחיות במדינה מתוקנת.
<רון תומר: אני רוצה להיות בישראל, אבל כשמדברים אחרי כן ומנסים להשוות אותי כל הזמן לכל מוצר שמגיע מחוץ לארץ, שיתנו משקל גם לדבר הזה.
<רון תומר: גם אני רוצה שבסין ייצרו וישמרו על איכות הסביבה ועל תנאי העבודה.
<קריאה: אבל אתה לא אחראי על הייצור בסין.
<קריאה: אתה רוצה לראות שיגנו עליך פה.
רינה פרנקל: המוצרים שמייצרים בישראל הם המוצרים הכי טובים, הכי איכותיים.
רינה פרנקל: אני חושבת שצריך לעודד את האזרחים הישראלים לקנות מוצרים ישראליים.
רינה פרנקל: אנחנו לא צריכים להוכיח שהם הכי טובים.
מיקי רוזנטל: על זה אין חולק.
רינה פרנקל: לא צריכים לעשות להם טובה, כי הם באמת טובים, ואילו חלק מהמוצרים שמגיעים מסין וממדינות אחרות אפילו לא עוברים בדיקה ואנחנו יודעים שאלו מוצרים לא איכותיים.
<אמיר חייק: אדוני היושב-ראש, אנחנו הפכנו להיות פח הזבל של העולם, הפראיירים של העולם.
<אמיר חייק: מורידים מכסים, מנסים לבטל תקנים.
<אמיר חייק: הפכנו להיות פח הזבל של העולם בחסות ממשלתית.
מיקי רוזנטל: אני חושב שאתה מגזים מעט.
<עמית שניידר: אולי אספר דוגמה על מסים ומכסים.
<עמית שניידר: אני מתחום האופנה.
<עמית שניידר: אם אתה, אדוני היושב-ראש, יכול לנסוע לתאילנד כתייר ובחזרה להביא אתך מיליון חולצות טי בלי שחלות עליך הגבלות על מכס ועל כמויות, אז ניצחת אותי, כי אני מייצר אופנה בארץ.
מיקי רוזנטל: רק רגע, לא קיבלת זכות דיבור.
מיקי רוזנטל: גם המצגת תמתין.
מיקי רוזנטל: הגענו לנושא הרגולציה ואני מבין שינון אלרועי, שהוא משנה וממלא מקום מנכ"ל משרד הכלכלה, נמצא כאן.
מיקי רוזנטל: שלום לך, קודם כול נעים להכיר.
מיקי רוזנטל: אתה רוצה להתייחס לנקודה הזאת של הרגולציה?
<ינון אלרועי: אנחנו שותפים לדאגה או לעיסוק הזה עם התעשיינים, ואנחנו שותפים לא רק במחשבה, ואמיר חייק יודע את זה היטב, אלא גם בעשייה.
<ינון אלרועי: קודם כול, השר הנחה אותנו לסרוק את הרגולציות בתוך משרד הכלכלה וגם מחוץ למשרד.
<ינון אלרועי: אנחנו עושים את זה ביחד עם התעשיינים וגם עם שותפים אחרים במגזר העסקי, מתוך כוונה למצוא את אלה שאפשר להפחית או לבטל.
מיקי רוזנטל: לוותר על הרגולציות המיותרות, עוד יותר טוב.
מיקי רוזנטל: כמה הוראות חוק כאלה שנראות לכם מיותרות איתרתם עד עכשיו?
<ינון אלרועי: יש לי תשובה קצת מאתגרת.
<ינון אלרועי: ברגע זה ממש מונחות על שולחן הכנסת, בכל שנייה, עוד רגולציות חדשות.
מיקי רוזנטל: זה נכון, אבל השר בולם אותן.
<אמיר חייק: ינון אלרועי, תענה לו על השאלה.
מיקי רוזנטל: אבל לא על זה שאלתי.
מיקי רוזנטל: יש חקיקת-יתר, אבל אנחנו לא דנים היום למה יש חקיקת-יתר בכנסת ומה המשמעויות של החקיקה הפרטית, זה לא הדיון.
מיקי רוזנטל: אין לי שום בעיה עם הדיון הזה, זה דיון מעניין כשלעצמו.
מיקי רוזנטל: אבל אמרת שאתם מנסים לאתר רגולציות מיותרות.
מיקי רוזנטל: אולי תוכל למסור לנו כמה כאלה מצאתם.
<ינון אלרועי: יש מגוון שלם של סעיפים שרלוונטיים לזה.
<ינון אלרועי: אני רוצה לשתף אתכם במיזם הפוך שנעשה יחד עם המשרד להגנת הסביבה.
<ינון אלרועי: הלכנו לתהליך של רישוי ירוק וצמיחה ירוקה כדי לייצר בדיוק את מה שאמיר חייק אומר, לייצר ודאות.
<אמיר חייק: אבל היושב-ראש שאל שאלה מאוד ספציפית.
<אמיר חייק: אולי תענה עליה.
<אמיר חייק: הוא הרי עיתונאי.
מיקי רוזנטל: הייתי.
מיקי רוזנטל: אבל אני לא מוותר.
מיקי רוזנטל: הוא רוצה להגיד משהו, אתן לו להגיד, ואחר-כך נקבל תשובה, אולי.
<ינון אלרועי: כבודו מחליף עיסוק בתור מתורגמן?
מיקי רוזנטל: אז מה אתה אומר לנו?
<ינון אלרועי: קודם כול, נושא הצמיחה הירוקה.
<ינון אלרועי: בין הרגולציות שאנחנו מטפלים בהן נמצאות רגולציות שלצערי, או לא לצערי, לצורך העניין התעשיינים לא מאוד שמחים שאנחנו מטפלים בהן.
<ינון אלרועי: אחת מהן היא נושא של תקינה.
<ינון אלרועי: תקינה היא רגולציה, את זה אף אחד לא יכול להכחיש.
<ינון אלרועי: השר החליט להסיר רשמיוּת מחלק מהתקנים, כאלה שאינם חסם בטיחותי וסביבתי.
<ינון אלרועי: אנחנו מנסים להתחשב בכל מה שניתן, אבל זה דוגמה ספציפית למשהו שנעשה היום.
<ינון אלרועי: זה יוזיל גם את מחיר הייבוא לצרכן וגם את הייבוא- - -
<אמיר חייק: אנחנו ביום כחול-לבן, להזכירכם.
<אמיר חייק: המשרד רוצה להוזיל את הייבוא.
<ינון אלרועי: אתה לא נותן לי לסיים.
<ינון אלרועי: בדרך כלל איזה עמית שלך מוועדה אחרת סותם לי את הפה, אבל תן לי בבקשה לסיים.
<ינון אלרועי: ניסיתי להגיד את מה שאתה רוצה לשמוע.
מיקי רוזנטל: המתח שבו נמצא השר, בין הרצון שלו להוריד מחירים ובין הדאגה שהוא צריך לדאוג לתעשייה הישראלית, מובנה.
מיקי רוזנטל: היום הוא "יום כחול-לבן".
מיקי רוזנטל: אני שואל כמה חוקים או תקנות מצאתם שנראים לכם מיותרים כרגע?
מיקי רוזנטל: עוד לא הבאתם אותם לביטול, אבל תצא מכאן בשורה, שתגיד: מצאנו כך וכך.
מיקי רוזנטל: הרי אני לא מבקש ממך אפילו לפרט מה הם.
<ינון אלרועי: אני רוצה להיות ברור.
<ינון אלרועי: אתה בעצמך ציינת לפני כמה דקות שצריך כיבוי אש.
<ינון אלרועי: עכשיו השאלה בכיבוי אש מה אפשר לעשות טיפה פחות מחמיר.
<ינון אלרועי: האם בעל מפעל שנמצא פה, ונמצאים פה רבים כאלה שאני מכיר באופן אישי – הם מספרים לי ש-3-4 פעמים בשבוע מגיעים אליהם רגולטורים.
<ינון אלרועי: אז אולי אפשר במקום זה שיבואו אליהם פעם בשבועיים וכבר הועלנו באופן משמעותי.
מיקי רוזנטל: אז מה אתה אומר בשורה התחתונה?
<ינון אלרועי: אני אומר שאנחנו בתהליך.
<ינון אלרועי: אתמול נפגשתי עם סמנכ"ל רגולציה של התאחדות התעשיינים במסגרת תהליך שלם שאנחנו עושים והמלצנו על 5 תחומים שאנחנו מעלים לוועדה בראשות מנכ"לית משרד האוצר עם מנכ"ל משרד הכלכלה ומנכ"לים נוספים, בשביל לנסות לטפל בדברים הללו בצורה שורשית.
<ינון אלרועי: לא אומר לך פה סיסמאות ומספרים שאף אחד לא יעמוד מאחוריהם ושלא יעזרו בכלום.
<ינון אלרועי: זה עבודה קשה וסיזיפית, אין מה לעשות.
מיקי רוזנטל: אתם עושים את זה בשיתוף פעולה עם התעשיינים?
<אמיר חייק: אדוני היושב-ראש, כדאי שייאמר דבר אחד.
<אמיר חייק: ינון אלרועי אכן עושה ימים ארוכים בנושא הזה.
<אמיר חייק: יש בעיה – למשרד הכלכלה אין סמכויות מול משרדים אחרים.
<אמיר חייק: אם ינון אלרועי רוצה לטפל ברגולציה שנוגעת למשרד הבריאות, הוא יכול "לעשות שמיניות באוויר", משרד הבריאות לא סופר אותו.
מיקי רוזנטל: אתה צודק.
<אמיר חייק: ואותו דבר המשרד להגנת הסביבה, ואותו דבר משרדים אחרים.
<אמיר חייק: הידיים שלו קשורות.
<אמיר חייק: כדי לתת לו אפשרות לפתור לנו את הבעיות צריך לתת לו סמכויות.
מיקי רוזנטל: הממשלה הקימה למשל ועדת מנכ"לים לענייני ייבוא מקביל, כידוע לך, אתם מכירים את זה.
מיקי רוזנטל: אם נושא עודף הרגולציה באמת חשוב לממשלה אז אפשר לעשות גם ועדה בין-משרדית ולהגיד: יאללה.
מיקי רוזנטל: הממשלה החליטה בעצמה שיש עודף רגולציה ומנסה לצמצם אותה.
מיקי רוזנטל: מילים זה נהדר, אבל בסוף אנחנו סופרים רק את המעשים.
מיקי רוזנטל: נראה לי, ואמרתי גם בפתח דבריי, שהמשקל שניתן לנושא יוקר המחיה הוא חשוב מאוד, באמת בנפשנו העניין הזה, אבל- - -
<אמיר חייק: מה יותר חשוב, יוקר המחיה או מקומות עבודה?
מיקי רוזנטל: מאידך, יש תעשייה ישראלית והיא שלנו, וזאת הציונות.
מיקי רוזנטל: ואם לא נשמור עליה- - -
<ינון אלרועי: אני חושב ששר הכלכלה שותף לגישה שלך.
מיקי רוזנטל: השר שותף לעניין הזה, אז אדרבה.
מיקי רוזנטל: אנחנו רוצים לראות את זה גם במעשים, לא רק בהצהרות ובכוונות.
מיקי רוזנטל: הכוונות מצוינות, אבל צריך לראות מעשים.
מיקי רוזנטל: בבקשה תמשיכי.
<דפנה אבירם-ניצן: אמשיך.
<דפנה אבירם-ניצן: רק לסיום נושא הרגולציה – זה בהחלט לא חייב להישאר רק דיבורים.
<דפנה אבירם-ניצן: הולנד, כדוגמה, לקחה על עצמה כפרויקט תוך 3 שנים להפחית את עלויות הרגולציה ב-25%.
<דפנה אבירם-ניצן: בפועל היא הצליחה אפילו יותר.
<דפנה אבירם-ניצן: כלומר, אם לוקחים את הפרויקט ברצינות אפשר להגיע להישגים.
<דפנה אבירם-ניצן: אם לא די בכך וביתר הגורמים שפירטתי, התעשייה מתמודדת עם תיסוף חד.
<דפנה אבירם-ניצן: אם בוחנים מאז שנת 2006, מדובר בתיסוף של 24%.
<דפנה אבירם-ניצן: זה אומר שגם היצואנים נפגעים כי על כל דולר ייצוא הם מקבלים פחות תמורה שקלית, אבל גם היצרנים המקומיים, שמתחרים מול ייבוא מתחרה שהולך ומוזל במונחי שקל, נפגעים וכושר התחרות שלהם נפגע.
<דפנה אבירם-ניצן: התוצאה היא ירידה בייצוא וירידה במכירות של התעשייה לשוק המקומי.
<דפנה אבירם-ניצן: למעשה התעשייה מאבדת נתחי שוק גם בעולם וגם בשוק המקומי לטובת מתחרים מן העולם.
<דפנה אבירם-ניצן: מה קורה בעולם?
<דפנה אבירם-ניצן: במקביל בעולם יש עלייה, מאז המשבר של 2008-2009, במגמת הפרוטקציוניזם.
<דפנה אבירם-ניצן: יותר ויותר מדינות הבינו שהן צריכות לשמור על התעשייה המקומית במטרה למנוע את העלייה בשיעור האבטלה שהמדינות מתמודדת איתה, והחלו בכל מיני צעדים להגנה על תוצרת מקומית.
<דפנה אבירם-ניצן: זה מתוך אתר "Global trade alert" שאוסף את כל פעולות הפרוטקציוניזם ברחבי העולם.
<דפנה אבירם-ניצן: תראו מה קרה – זינוק מדהים במספר הצעדים.
<דפנה אבירם-ניצן: ומה אנחנו עושים אל מול זה?
<דפנה אבירם-ניצן: אנחנו בעצם משחקים משחק לא הוגן, אבל If you can't beat them, join them.
<דפנה אבירם-ניצן: אנחנו לא יכולים לשנות את מה שהמדינות מסביב לעולם עושות כשהן מונעות מאתנו בייצוא לחדור לשווקים המקומיים ונותנות העדפה לתוצרת המקומית במגוון של דרכים, אז לפחות נצטרף אליהן.
<דפנה אבירם-ניצן: זה מוביל אותנו להעדפה של כחול-לבן, וזה השקף הכמעט מסיים.
<דפנה אבירם-ניצן: בעצם על כל אחד מאתנו חלה אחריות להגדיל את הרכש כחול-לבן.
<דפנה אבירם-ניצן: על כל רכש של מיליארד ש"ח יש לנו תוספת של 2,750 מועסקים למשק.
<דפנה אבירם-ניצן: זה על-פי מחקר של ד"ר בני פפרמן.
<דפנה אבירם-ניצן: מה זה אומר?
<דפנה אבירם-ניצן: זה אומר שכל אחד מאתנו יכול לעשות את השינוי.
<דפנה אבירם-ניצן: כשאני אומרת כל אחד מאתנו, זה אומר גם הסקטור העסקי, גם הממשלה וגם הצרכנים הפרטיים, ואסביר.
<דפנה אבירם-ניצן: רכש ממשלתי, קודם כול, במסגרת העדפת תוצרת הארץ אין ספק שהפוטנציאל פה לא ממוצה ולא כל הרכש שיכול לתת את ההעדפה לכחול-לבן אכן נותן העדפה כזאת, אלא אחוזים קטנים מאוד.
<דפנה אבירם-ניצן: אם ניקח את הצרכנים הפרטיים, אפשר לראות שאם כל משפחה תגדיל את סל הקניות שלה רק ב-200 ש"ח בחודש, כלומר תסיט מייבוא לתוצרת מקומית, נוכל להביא לתוספת של 14,500 מועסקים.
<דפנה אבירם-ניצן: 14,500 משפחות שבמקום להיות מובטלות יהיו מועסקות אם כל משפחה בארץ רק תעדיף תוצרת הארץ, תקנה ב-200 שקלים בחודש יותר מתוצרת כחול-לבן.
<דפנה אבירם-ניצן: ולסיכום, גם המגזר העסקי נותן העדפה לכחול-לבן, וצריך לתת העדפה לכחול-לבן.
<דפנה אבירם-ניצן: פה מדובר כבר בהוצאה כבדה יותר.
<דפנה אבירם-ניצן: ערכנו איזו בדיקה של מפעלים בינוניים ומעלה.
<דפנה אבירם-ניצן: כל מפעל צריך לרכוש ב-10,000 ויותר כחול-לבן כדי להביא למיליארד ש"ח.
<דפנה אבירם-ניצן: אם כל אחד ייתן את החלק שלו בסוף נוכל להביא לשינוי משמעותי, ובמקום להעסיק עובדים בחוץ לארץ נוכל להעסיק אותם פה, תוצרת כחול-לבן.
מיקי רוזנטל: ברור שאם הציבור הישראלי יקנה תוצרת ישראלית אז הוא משקיע בעצמו וזה חוזר אליו במקומות עבודה, במס וכולי.
מיקי רוזנטל: הסקטור העסקי, את אומרת, מעדיף כחול-לבן.
מיקי רוזנטל: הרי בחוק המכרזים יש תקנות שמחייבות העדפה של תוצרת הארץ, ככל שאני יודע.
מיקי רוזנטל: זאת באמת השאלה.
מיקי רוזנטל: מי רוצה להציג את זה?
<ינון אלרועי: יוסי לוי הוא המומחה.
<ינון אלרועי: הוא גם כנראה שם את המגבלות אחר-כך, אבל לא חשוב.
<יוסי לוי: אני יועץ משפטי של מטה כחול-לבן בהתאחדות התעשיינים.
<יוסי לוי: עצוב לי לשמוע את ינון אלרועי, כי הוא אדם שבאמת רוצה לעשות הרבה למען כחול-לבן אבל הוא לא נמצא במשרד הנכון.
<יוסי לוי: הוא נמצא במשרד שהנפש שלו סרה בכחול-לבן.
<יוסי לוי: רק לספר את הסיפור של העדפת תוצרת הארץ.
<יוסי לוי: ב-1992, כאשר נחקק חוק חובת מכרזים, משום מה ביטלו את ההעדפה לתוצרת הארץ.
<יוסי לוי: ואז התאחדות התעשיינים כתבה מכתב ליצחק רבין, ראש הממשלה זכרונו לברכה, ואמרה לו: שכחו את העדפת תוצרת הארץ.
<יוסי לוי: יצחק רבין, שהיה בארצות-הברית שנים רבות וגדל על ה-Buy American act, עצר את החוק ל-3 שנים עד שהתקינו את התקנות.
<יוסי לוי: הוא לא הסכים שהחוק ייכנס לתוקף.
<יוסי לוי: התקנות אכן תוקנו.
<יוסי לוי: אלא מה, במקביל לזה, מכיוון שמשרד האוצר, שמנחה את חוק חובת המכרזים, והמחיר הוא הדבר היחיד שמעניין אותו, נכנס לאמנה הבינלאומית במסגרת גאט"ט, או WTO, שקוראים לה Government accruement code, זה גרם לכך שלמעשה ב-99.
<יוסי לוי: 9% מהמכרזים בארץ לא ניתנת העדפה לתוצרת הארץ והתקנות האלה למעשה הן "אות מתה".
מיקי רוזנטל: זה מחייב הרחבה.
רינה פרנקל: כנראה צריך תיקון לחקיקה.
<יוסי לוי: חוק חובת מכרזים קובע שתקנות העדפת תוצרת הארץ יחולו ככל שאינן סותרות אמנות בינלאומיות.