GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיקי רוזנטל: זה לא במשחק הזה, שכל פעם שיש בעיה, קודם כל לוקחים ועוצרים את השכר של העובדים.
מיקי רוזנטל: המשחק הזה צריך להיפסק.
מיקי רוזנטל: האוצר צריך להזרים עכשיו כסף ואחר כך תעשו תכניות הבראה.
מיקי רוזנטל: אבל קודם כל שיהיה כסף לשלם לעובדים.
מיקי רוזנטל: אחד - אסור להפסיק את פעולות בית החולים, שתיים – צריך לחשוב על פתרון ראוי איך בית החולים הזה ימשיך להתקיים בעתיד, אבל הנקודה הזאת היא נקודה קריטית.
מיקי רוזנטל: ראוי שהוא יהיה בית חולים ממשלתי.
מיקי רוזנטל: הנושא הזה גדול על נשות הדסה, הן לא מסוגלות להתמודד עם הדבר הזה, וראוי שבית החולים הזה יהפוך להיות לבית חולים ממשלתי, או לפחות שיימכר לאחת מקופות החולים, ולא ימשיך לדמם במשך שנים.
חיים כץ: מה שמיקי אמר, תראו לאן מובילה ההפרטה.
חיים כץ: בסוף ההפרטה מובילה להלאמה.
חיים כץ: כל אלה שצועקים כל הזמן – הממשלה והמדינה לא יודעות לנהל – בעת משבר אומרים בואו קחו את זה, תנהלו, תצילו אותנו, תשלמו, תנהלו את העסק.
אילנה כהן: זה לא נכון.
חיים כץ: את צודקת.
חיים כץ: ומאחר שאת צודקת, אז אילנה, לפרוטוקול שם תפקיד.
אילנה כהן: אילנה כהן, יושבת ראש הסתדרות האחיות.
אילנה כהן: תראו, כשאנחנו יושבים פה, אנחנו חושבים שפתאום קם בן אדם בבוקר וקרה מה שקרה.
אילנה כהן: בשנת 2008, רבותי, ישבנו עם הנהלת בית החולים על תכנית הבראה, וכמעט שם עם דמעות תנין אמרו איך אנחנו צריכים לשלם ובסוף הסכמנו למלווים, בית הבראה, חופשה שנתית, וכל הדברים האלה.
אילנה כהן: ואני רוצה להגיד לכם, הרי מה אתה מצפה?
אילנה כהן: כשבסך הכל בית חולים נקלע למצב קשה, באים מבקשים מהעובדים, העובדים מרגישים שזה חלק מהבית שלהם.
אילנה כהן: הם רוצים להציל את הבית שלהם.
חיים כץ: לא חלק, זה הבית שלהם.
חיים כץ: זה הבית.
אילנה כהן: כן.
אילנה כהן: ולעומת זאת, מי שיושב, ההנהלה של בית חולים, הדירקטורים, שהרשו לעצמם, סליחה, בו בזמן שקיצצו לאנשים שכר, אני לא רוצה להיכנס לשמות, קיבלו משכורות כאלה.
אילנה כהן: אפילו לנראות זה לא היה צריך להיות, רבותי.
אילנה כהן: לא מכובד לעשות דבר כזה.
אילנה כהן: ואני רוצה להצהיר, עד היום עוד לא קיבלו את הכספים שהלוו.
אילנה כהן: מה, בן אדם ככה ניגש לבנק ומקבל הלוואה בלי ריבית, בלי שום דבר.
אילנה כהן: עד היום.
אילנה כהן: אנחנו בשנת 2014, עד עכשיו לא באו ונתנו.
אילנה כהן: ואני רוצה לשאול אתכם - - -
חיים כץ: על מה את מדברת, על הוויתורים של שנת 2008, שאמרת היו הלוואה?
אילנה כהן: של 2008, עד עכשיו, כן.
חיים כץ: היו הלוואה.
אילנה כהן: לא, חלק הלוואה והיה חלק נתינה של בית הבראה, חופשה שנתית.
אילנה כהן: אני לא רוצה לתאר פה את הכל, כי אני רוצה להגיע לגופו של עניין.
אילנה כהן: אני רוצה לשאול שאלה, אני נכנסת לסופר, יש לי עגלה ואני עושה קניות.
אילנה כהן: אני מגיעה לקופאית ואני אומרת לה סליחה, אני אשלם לך 50%.
אילנה כהן: מה היא תגיד לי?
אילנה כהן: סליחה, תחזירי.
אילנה כהן: אנשים שעובדים, ודיברו פה על ה-OECD.
אילנה כהן: רבותי, אני אתן לכם תיאור של האחיות.
אילנה כהן: קודם כל אני רוצה להגיד לכם, הרי אני מייצגת את האחיות, אחות בהדסה לא מקבלת שקל אחד יותר מאשר בשאר בתי החולים.
אילנה כהן: לכולן יש אותם הסכמים קיבוציים, חד וחלק, ולפי דעתי עוד צריך לשלם להם יותר.
אילנה כהן: אבל לפי ה-OECD, רק משפט אחד שאני אתאר לכם את כוח האדם.
אילנה כהן: מקובל שעל 1,000 נפש, 9% או משהו כזה, 9 אחיות, סליחה, ואתם רואים איך שלוקחים את האצבע של פסוקו של יום, איפה ליצמן?
אילנה כהן: ויורדים ויורדים ויורדים.
אילנה כהן: מזמן שמקסיקו מכסה את ישראל.
אילנה כהן: אנחנו סוגרים את האירווזיון.
אילנה כהן: אנחנו בסוף הטבלה, עם 4.2.
אילנה כהן: אז אני שואלת אתכם, צריך לפטר עובדים?
אילנה כהן: אבל אני אגיד לכם, זה תת תקצוב של האוצר.
אילנה כהן: כל המחלקות, ששוכבים שם בקומות, ההומלסים, בחדרי האוכל, בכל המקומות, זה תת תקצוב.
אילנה כהן: כי אם נגיד מחלקה צריכה להיות של 40 חולים ושוכבים 60 חולים, תגידו לי, מי מרוויח?
אילנה כהן: על חשבון מי זה?
אילנה כהן: ובאים בסופו של דבר, היה להם מספיק שנים, ושוב חוזרים על אותה טעות ובאים לעובדים וחושבים שהם כספומט של המדינה, ולוקחים מהם כל חודש.
אילנה כהן: זה לא חודש ולא חודשיים, ותאמינו לי, הייתה לנו מלוא הסבלנות.
אילנה כהן: אפילו עד עכשיו חיכינו לתשיעי.
אילנה כהן: טוטו-לוטו הם מקבלים שכר.
אילנה כהן: 50%, 60%.
אילנה כהן: אז אני רוצה להגיד לכם דבר אחד חד וחלק.
אילנה כהן: אם רוצים לשבת לשולחן עגול עם כל הגורמים, קודם כל תשלמו את השכר לכל העובדים.
אילנה כהן: אנשים שעבדו, אנשים שצריכים לפרנס את המשפחות שלהם, אנשים שצריכים לשלם משכנתא, חשמל, מים, אתם לא יכולים.
אילנה כהן: אתם לא מבקשים חצי עבודה מהעובדים.
אילנה כהן: אז בבקשה, תורידו את כולם.
אילנה כהן: אתם רוצים לשלם 50%?
אילנה כהן: תורידו את כולם לחצי משרה, שיעבדו חצי עבודה.
אילנה כהן: אבל אתם לוקחים אנשים מסורים, שבאמת יום יום עושים עבודת קודש.
אילנה כהן: עבודת קודש, פשוט מאד, באמת, ומשתדלים והכל.
אילנה כהן: במקום אחר מזמן היו סוגרים והולכים.
אילנה כהן: ואנחנו הולכים בין הטיפות, ובאמת משתדלים.
אילנה כהן: היום יש הפגנה ענקית, אני מציעה לחברי הכנסת, תצאו ותראו ותסתכלו בעיניים של האנשים האלה, המסכנים האלה.
אילנה כהן: הם בסך הכל כל כך רוצים לשמור על הבית, אבל מצד שאני הם רוצים פרנסה וזה לא יכול להיות.
אילנה כהן: ופתאום יש תקדים.
אילנה כהן: הקפאת הליכים הזאת.
אילנה כהן: מה זה הקפאת הליכים הזאת?
אילנה כהן: זה תקדים מאד מסוכן, רבותי, מאד מאד מסוכן.
אילנה כהן: במקום שייקחו את האוצר, הגיע הזמן שיישב האוצר ושבתי החולים לא יהיו בתת תקצוב.
אילנה כהן: אני לא יודעת, אני נתתי הנחות לקופת חולים?
אילנה כהן: לכל מיני קופות חולים?
אילנה כהן: כן?
אילנה כהן: אני נתתי לכל מיני אנשים?
אילנה כהן: לא אנחנו.
אילנה כהן: אז מדוע אתם באים אלינו?
אילנה כהן: הדבר הראשון הכי קל, לשים את הלאפס על העובדים.
אילנה כהן: לא יהיה דבר כזה.
אילנה כהן: אני אומרת לכם, אנחנו עוד מעט נלך להפגנה של האחיות ושל עובדי המנהל והמשק, וצריך להיות ברור דבר אחד.
אילנה כהן: אתם רוצים לשבת איתנו?
אילנה כהן: אנחנו מוכנים לשבת.
אילנה כהן: ואתה יודע אביגדור, שישבנו איתך כבר לא עכשיו אלא לפני כמה חודשים ונתנו את ההסכמות שלנו והגענו להסכם, והתוצאה בסוף שלא משלמים לנו.
אילנה כהן: תראו, זה לא משנה מי מכה אותנו.
אילנה כהן: אנחנו לא רוצים להיות אנשים מוכים.
אילנה כהן: אנחנו רוצים לעבוד ובסוף החודש לקבל את השכר שלנו, מה שמגיע לנו.
אילנה כהן: אנחנו מוכנים לשבת, לשמוע ולראות, אבל לא בצורה הזאת.
אילנה כהן: בשום פנים ואופן.
אילנה כהן: ואני אגיד לכם מה, אתם יכולים ללכת להקפאת הליך.
אילנה כהן: תגיד של מי?
אילנה כהן: מישהו חושב שיש תחלופה לבית חולים הדסה?
אילנה כהן: הרי אי אפשר להשאיר את כל אזור ירושלים עם בית חולים אחד, שערי צדק.
חיים כץ: שיפה.
חיים כץ: נביא אותם לשיפה.
אילנה כהן: כן, כן.
אילנה כהן: אז מה אתם אומרים פה לאנשים?
אילנה כהן: אזרחי ירושלים לא תקבלו טיפול.
אילנה כהן: אז תפסיקו להפחיד את האנשים עם זה, כי בלי הדסה זה לא יכול להיות.
אילנה כהן: ולהגיע הזמן רבותי, שתחפרו טוב טוב, ובכלל, לא רק להדסה, אלא לשאר מערכת הבריאות הציבורית, לשמור עליה.
אילנה כהן: מי שלא ישמור על המערכת הציבורית, רבותי, אנחנו כולנו מהר מאד נגיע למצב הזה, שתהיה רפואה לעשירים ותהיה רפואה לעניים.
אילנה כהן: תודה רבה.
חיים כץ: חברת הכנסת שלי יחימוביץ.
חיים כץ: ושאר הדוברים, אנחנו צריכים לסגור ב-10:10.
חיים כץ: אביגדור, יש לך עוד 20 דקות לחשוב על התשובה שתיתן לוועדה, וכל אחד שיקצר קצת, כדי שנוכל לשמוע פה יותר אנשים.
שלי יחימוביץ': טוב, אני אשתדל, אדוני יושב הראש.
שלי יחימוביץ': קודם כל אין כאן דיון בשאלה אם צריך להציל את הדסה או לא צריך להציל את הדסה.
שלי יחימוביץ': הדסה חייבת לפעול.
שלי יחימוביץ': כל דיון על האם הדסה תיפול או לא תיפול הוא מיותר.
שלי יחימוביץ': מדובר במוסד שמציל חיי אדם, מגיש שירותי בריאות והצלה למיליון וחצי איש, מעסיק אלפי עובדים מסורים, שהלנת השכר כלפיהם פוגעת בהם על בסיס יום-יומי, ומכאן באמת זה המקום להביע הזדהות עם העובדים האלה.
שלי יחימוביץ': במהלך הישיבה הזאת הגיעו אלי תלושים של עובדי מנהל ומשק, שהם תלושים עלובים ממש, ואנחנו יודעים שמאחורי כל רשימה הפגנתית של בעלי שכר גבוה, יש המון אנשים שנותנים עבודה, קמים בבוקר, קמים לעמל יומם, לעבודה פיזית, קשה, מפרכת, בין אם זה אחיות, בין אם זה עובדי מינהל ומשק, והלנת שכר להם זה ממש פשע.
שלי יחימוביץ': ברור לחלוטין שבסופו של יום המדינה תזרים כספים להדסה.
שלי יחימוביץ': אני חושבת שאת הדסה צריך להלאים, להעביר אותה לבעלות המדינה, ולהתחיל לנהל את ענייניה תחת אחריות המדינה, או לכל הפחות לאחת מקופות החולים הגדולות.
שלי יחימוביץ': אני יודעת שזו מילה קשה למוסד שרגיל להגדיר את עצמו פרטי, אבל אי אפשר לשחק פה משחק כפול: להגיד מצד אחד זה בית חולים ציבורי, למרות שנשות הדסה הקימו אותו, ושהמדינה תחלץ לעזרה ותממן הפסדים.
שלי יחימוביץ': ולכן צריך לשים לזה סוף, ובאומץ לב, למרות הקושי שבדבר, להלאים את הדסה.
שלי יחימוביץ': וגם אי אפשר להתעלם ממה שאמרו פה קודמי, הכתובת על הקיר בעניין השר"פ, שהדסה באמת חצה כל מימדים אפשריים של סבירות והיגיון.
שלי יחימוביץ': אנחנו יודעים שמי שממתין בתור רגיל בהדסה, ממתין פי 13.5, פי 13.5 ממי שנעזר בשירותי השר"פ.
שלי יחימוביץ': זה צורם עוד פי כמה כשאנחנו יודעים ש-60% מתושבי ירושלים וירושלים רבתי מבוטחים בביטוחים משלימים ו-40% לא.
שלי יחימוביץ': זה יותר מהממוצע הארצי.
שלי יחימוביץ': אני יודעת שהדברים האלה מקוממים כאן חלק מהאנשים.
שלי יחימוביץ': זאת עמדתי כלפי השר"פ.
שלי יחימוביץ': אני חושבת שזה תמרור אזהרה.
שלי יחימוביץ': הנה הפיילוט מתבצע, וזה צריך לשמש דוגמא, מופת וממש כתובת אש לכך שאסור להכניס שר"פ לבתי חולים ממשלתיים וציבוריים ברחבי הארץ, כי אנחנו רואים את התוצאה.
שלי יחימוביץ': מספרים לנו שהשר"פ יציל את בתי החולים.
שלי יחימוביץ': אנחנו רואים שהוא לא מציל אותם, הוא לא מוסרי, הוא לא כלכלי, ואני חלילה לא רוצה פה לומר מילה רעה, גם לא על הרופאים של הדסה, שעושים מלאכתם נאמנה, עבודת קודש, נאמנים לשבועת הרופא, רופאים מעולים.
שלי יחימוביץ': העמדה שלי כאן היא עמדה מבנית לגבי השר"פ.
שלי יחימוביץ': עוד מילה חיים, ברשותך, אני מאד מסכימה עם מה שאמרת.
שלי יחימוביץ': הדיון הקודם שאני מבינה שהתפוצץ, הוא מאד רלבנטי - - -
חיים כץ: לא התפוצץ, הוא לא התפוצץ.
שלי יחימוביץ': הוא לא התפוצץ?
שלי יחימוביץ': הבנתם פתאום שהאוצר נסוג בו?
חיים כץ: הוא לא הגיע למיצוי.
חיים כץ: האוצר לא היה לו זמן להגיע.
חיים כץ: הוא התכונן להביא כסף להדסה, אז הוא הלך לחפש כסף, הוא רצה להוריד מקופות החולים.
חיים כץ: אז הוא לא הספיק להגיע פה, בסדר.
שלי יחימוביץ': הבנתי שהכל היה כמעט סגור.
חיים כץ: התפוצץ זה מילה לא טובה.
שלי יחימוביץ': אבל על שנת 2012 מסתבר שאין כיסוי, זה מה שהבנתי פה.
חיים כץ: יהיה בסדר.
מיקי רוזנטל: הם יביאו בסוף, אבל הם יוציאו את הנשמה לכולם.
חיים כץ: טוב, מיקי, תן לה, אנחנו רוצים עוד לנסות.
שלי יחימוביץ': אנחנו חייבים לזכור בהקשר הזה, ונכון אמרת שהדסה זה חלק ממערכת בריאות ציבורית מאד גדולה, שסובלת מחסר בגלל שחיקה של קרוב ל-9 מיליארד שקלים, שהתקצוב הוא לא תקצוב ריאלי, שהוא לא עוקב אחרי הגידול באוכלוסייה, שכל התופעות של הפרטת מערכת הבריאות נובעות מזה שהמדינה מתנערת מהאחריות שלה, ושוחקת את המערכת הזאת עד דק, ומשגרת את מנהלי בתי החולים להתחנן לשר"פ, כי הם לא יכולים אחרת, וזאת ביצה ותרנגולת שמוכרחים להגיע לניו-דיל במערכת הבריאות, ובוודאי בינתיים, עד שנגיע לניו-דיל להציל את הדסה, וכאמור להלאים אותה ולקחת עליה אחריות מוחלטת.
שלי יחימוביץ': עוד מילה אחת בהמשך לדברים של אילנה.
שלי יחימוביץ': בישראל, אילנה, יש 6 אחיות ל-1,000 נפש, הממוצע של ה-OECD הוא 10 אחיות ל- 1,000 נפש, אז הנתונים האלה מדברים בעד עצמם.
שלי יחימוביץ': להתחיל לפטר אחיות זה פשוט מטורף לחלוטין.
חיים כץ: ביקש לדבר אמנון ברוכיאן, יושב ראש ועד עובדי המנהלה והמשק.
<אמנון ברוכיאן: רבותי, פה מדברים על שכר של עובדי מנהל ומשק, שבעצם אני מייצג אותם, קרוב ל-2,500 עובדים, לא כולם מנהלים בכירים.
<אמנון ברוכיאן: לצערי הרב החודש לא קיבלנו את השכר שלנו ומדובר באנשים שמשתכרים 5,000-6,000 שקלים.
חיים כץ: אנחנו ביקשנו מהמנכ"ל שיעביר לכם את המשכורות.
חיים כץ: עד סוף הישיבה הוא ייתן לנו תשובה, אז בואו נראה.
חיים כץ: נשאיר את זה לאחר כך.
<אמנון ברוכיאן: אוקיי, אני רק רוצה לתת לכם רבותי תמונת מצב.
<אמנון ברוכיאן: אתם מדברים על מיליארד שקלים, 1.3 מיליארד, מספרים אסטרונומיים.
<אמנון ברוכיאן: אותו עובד פשוט, רבותי, בשנת 2009 היינו בתכנית הבראה, ואני בוועד שלי הייתי עדיין יושב ראש ועד עובדים בעבר, נתתי הלוואה, נתנו תרומה להנהלת הדסה.
<אמנון ברוכיאן: העובדים המסכנים לא אשמים במצב הכלכלי של הדסה, בניהול הכושל, ב-CAP, הם לא מבינים בדברים האלה.
<אמנון ברוכיאן: אותו עובד שיש לו שניים-שלושה ילדים, מגיעים חלק ממזרח העיר לעשות את עובדת הניקיון, היום רוצים לפטר אותם.
<אמנון ברוכיאן: אחרי שנתנו ותרמנו ועשינו את הכל, 5,000 שקלים, רוצים לפטר קרוב ל-500 איש, רבותי.
<אמנון ברוכיאן: 500 איש הולכים למעגל העוני.
<אמנון ברוכיאן: אלה לא אנשים בעלי מקצוע, הם לא אחיות, הם לא רופאים.
<אמנון ברוכיאן: כל הסיפור הוא פקיד, איזה פועל ניקיון, איזה סניטר.
<אמנון ברוכיאן: איפה הוא ימצא בירושלים עבודה?
<אמנון ברוכיאן: אתם צריכים להבין שזה דיני נפשות.
<אמנון ברוכיאן: לפטר 500 עובדים זה דיני נפשות.
<אמנון ברוכיאן: זה לא יציל את הדסה מקריסה.
<אמנון ברוכיאן: אין מקומות עבודה בירושלים.
<אמנון ברוכיאן: אנחנו לא נמצאים בשפלה שהוא יכול לנקות איזו רצפה אחרת.
<אמנון ברוכיאן: אין מקומות בירושלים.
<אמנון ברוכיאן: פיטרו 250 איש, יצאו מינואר 2013 ל-2014.
<אמנון ברוכיאן: מי יעבוד?
<אמנון ברוכיאן: מי יעבוד בהדסה?
<אמנון ברוכיאן: אנחנו נותני שירות, אנחנו יום ולילה, פיגועים, נמצאים סביב החולה, מנקים לו את הקקי שלו במחלקה, עושים את הדברים הכי פשוטים, הכי נבזיים שיכולים להיות, כי אין להם ברירה, זאת העבודה.
<אמנון ברוכיאן: אין לנו מקצועות, אנחנו לא בעלי מקצוע.
<אמנון ברוכיאן: 5,000 שקלים לבוא.
<אמנון ברוכיאן: לא מספיק 50%.
<אמנון ברוכיאן: עכשיו, יורידו 50%, לא יהיה להם פנסיה, ישלחו אותם - - -
חיים כץ: לא, לא יורידו כלום, לאן אתה הולך?
חיים כץ: אתה כבר סוגר את המשא ומתן.
<אמנון ברוכיאן: ברגע שהולכים, ברגע שמכוונים להקפאת הליכים, אתם צריכים להבין את המשמעות.
<אמנון ברוכיאן: הקפאת הליכים זה לא טוב לעובדים הפשוטים.
חיים כץ: זה רע, זה רע.
חיים כץ: זה לא שזה לא טוב, זה רע לכולם.
<אמנון ברוכיאן: אוקיי.
<אמנון ברוכיאן: ולכן אני מבקש לעשות את הכל שהאוצר יזרים עוד קצת כסף, כדי לשמור על המסכנים.
<אמנון ברוכיאן: אז מה עשיתם?
<אמנון ברוכיאן: אותו עובד שנמצא הוא רוצה לעבוד, לפרנס את משפחתו, תזרוק אותו הביתה.
<אמנון ברוכיאן: מצד אחד הממשלה באה ואומרת אנחנו רוצים ידיים עובדות.
<אמנון ברוכיאן: תנו להם לעבוד, הם רוצים לעבוד.
חיים כץ: מצוין אמנון.
<אמנון ברוכיאן: תודה רבה.
חיים כץ: חבר הכנסת יעקב מרגי, אחריו ליצמן ואחריו אילן גילאון.
יעקב מרגי: אני לא אחזור על דברים.
<לאוניד אידלמן: וגם לרופאים מהדסה.
חיים כץ: ניתן, ניתן.
חיים כץ: תראה, כולם מרחיבים.
אחמד טיבי: גם חבר כנסת וגם רופא בהדסה ביחד.
יעקב מרגי: אדוני יושב הראש, אני לא אחזור על דברים שנאמרו, אבל צריכה להישאל שאלה אחת גדולה.
יעקב מרגי: איך הגנו למצב שספינת הדגל של מערכת הרפואה בישראל הגיעה למצב הזה?
חיים כץ: איך הגענו?
חיים כץ: איך מוציאים אותה.
יעקב מרגי: התשובה היא קצרה, התשובה היא ברורה.
יעקב מרגי: אני שואל שאלה נוספת, היכן היה הרגולטור?
יעקב מרגי: איפה היה הרגולטור?
יעקב מרגי: וכשהרגולטור כושל – הוא צריך לשלם.
יעקב מרגי: ואנחנו מכירים את התופעה הזו, כשגוף מגיע לאיזו שהיא תכנית הבראה או לקשיים, מתחילים לכתוש אותו בהכפשות והשמצות.
יעקב מרגי: זה לא רק נחלתה של הדסה, זו נחלתם של כל הגופים.
יעקב מרגי: האוצר קודם כל הולך לכיוון של הכפשות, דה-לגיטימציה, ולעשות רצח אופי לכל זה הכתובת רבותי, הייתה רשומה על הקיר ונאמרה פה פעם אחר פעם בשולחן הזה של הוועדה הזו.
יעקב מרגי: כשהמדינה לא מתקצבת, כשהמדינה משביתה את חדרי הניתוח מהשעה 14:00 ומשאירה את הכל פרוץ ופנוי, משאבי המדינה מבוזבזים.
יעקב מרגי: רבותי, הדסה היום הבאים בתור.
יעקב מרגי: אם לא יהיה שינוי מערכתי בכל נושא הרפואה בישראל, קופות החולים בדרך לכאן, באותו מצב.
יעקב מרגי: לכן אני קורא פה, נמצא פה מנכ"ל משרד הבריאות, אני אומר לך, זה העשור האבוד של מערכת הבריאות.
יעקב מרגי: זו ההזדמנות.
יעקב מרגי: אם אנחנו שומעים את שרת הבריאות, שהיא מיישרת קו עם האוצר, אני חרד, כי היא יודעת יותר מכולם, אני מקווה שהיא יודעת, שהמדינה צריכה לעשות מה שאנחנו רואים בתשתיות, בכבישים.
יעקב מרגי: מה שראינו בהשכלה הגבוהה בממשלה הקודמת - - -
חיים כץ: הבטחת לקצר.
יעקב מרגי: ובזה אני מסיים, לא בושה.
יעקב מרגי: צריך להרים אנד-ברקס ולומר סליחה, מערכת הבריאות כרגע זה הטיפול המועדף של הממשלה.
חיים כץ: האחיות, לפרוטוקול שם, תפקיד וקצר, אם אנחנו רוצים מקסימום.
<צילה גרא: צילה גרא, אני יושבת ראש ועד האחיות של בתי החולים של הדסה.
<צילה גרא: אני עובדת בהדסה 40 שנה.
<צילה גרא: מעולם לא היינו במצב שבו אנחנו נמצאים היום.
<צילה גרא: אני הגעתי לבית חולים שהיה ספינת הדגל, נשאר ספינת הדגל ולאחרונה אני, אנחנו, כל חברותי, שזה 1,700 אחיות, אחד המקומות הגדולים ביותר מבחינת מעסיקים פה, נמצאות בכאוס.
<צילה גרא: אומרים לי אתם בית חולים פרטי, ואני לא יודעת אילנה.
<צילה גרא: קיבלנו פעם אגורה אחת יותר מאשר בהסכמים?
אילנה כהן: אמרתי שלא.
<צילה גרא: לא קיבלנו, נכון?
<צילה גרא: אוקיי.
<צילה גרא: אפשר לומר שאנחנו אפילו מקופחים, ואני אגיד את זה פה, כי אני אומרת את זה בהנהלה כל הזמן.
<צילה גרא: האחיות של הדסה הן האחיות היחידות במדינת הזאת, שאין להן פנסיה על המשמרות.
<צילה גרא: זאת אומרת אני עובדת ערב, אני עובדת לילה, אין לי על זה פנסיה.
<צילה גרא: שערי צדק, שכני, מקבלים.
<צילה גרא: כל בתי החולים הממשלתיים מקבלים, גם קופות החולים.
<צילה גרא: אז כשבאים ואומרים לי אתם בהדסה יש לכם תנאים מועדפים, לא.
<צילה גרא: לנו, לאחיות בהדסה אין תנאים מועדפים.
<צילה גרא: וכשאומרים לי במחסור באחיות – בואו תפטרו אחיות ובואו תוותרו מהשכר שלכם, כשבית חולים שכן מפרסם בעיתונים הודעות שהוא קורא לאחיות - אנחנו בתנופה, וקורא לאחיות לבוא לעבוד שם, ובשבוע אחד מתפטרות 10 אחיות מחדר ניתוח.
<צילה גרא: אז כן, אז אני צועקת מפה את הצעקה.
<צילה גרא: כן.
<צילה גרא: אנחנו לא פשענו, לא חטאנו, מעולם לא גזרנו שום קופונים.
<צילה גרא: למה אנחנו צריכים לעבור תספורת?
<צילה גרא: זה לא אנחנו שגרמנו לזה.
<צילה גרא: אם היה מי שגרם, שייתן את הדין.
<צילה גרא: אין לי בעיה, אבל הדין המרכזי לדעתי, מעבר להנהלות כושלות, זה הרגולטור שלא ישב והשגיח על זה.
<צילה גרא: ואנחנו לא מוכנות לשלם את המחיר הזה.
יעקב ליצמן: תודה אדוני יושב הראש.
יעקב ליצמן: צריך לדעת, קודם כל אני מוחה שהשרה לא נמצאת כאן.
יעקב ליצמן: היא שולחת את סגן השר לשעבר שלה, אבל זה לא בסדר.
חיים כץ: אה, היא שלחה אותך?
<צילה גרא: היא הייתה מוזמנת יחד איתי לאורלי וגיא, אבל אני חשבתי שפה יותר חשוב, בגלל זה אני פה.
<צילה גרא: היא הלכה ואני פה.
יעקב ליצמן: היא תהיה עוד מעט בוועדת הכלכלה על סיגריות פה.
יעקב ליצמן: אנחנו יודעים איפה מעניין אותה ואיפה לא מעניין אותה.
יעקב ליצמן: עובדה שהיא אפילו לא ביקרה בהדסה אתמול, בשביתה.
יעקב ליצמן: דבר ראשון, זה הדבר המינימאלי ששר צריך לבקר, אם יש שביתה, מה הבעיה, כואב לעובדים, ומדובר על אלפי עובדים, צריך לבקר.
יעקב ליצמן: אז זה משני, לא מעניין אותי.
יעקב ליצמן: מה שאני רוצה להגיד, סתם כבן אדם שבא מהמערכת, כמה כללים, ואני חושב שמכאן אנחנו נלמד על הפרט.
יעקב ליצמן: דבר ראשון, כל כמה שנים כל בתי החולים הציבוריים עוברים תכנית הבראה.
יעקב ליצמן: כולם.
יעקב ליצמן: לא משנה איפה, מו, מה, כולם עוברים כל כמה שנים.
יעקב ליצמן: זו לא הפעם הראשונה בהדסה וזה לא פעם ראשונה בבתי חולים, לא צריך להגיד במקומות אחרים שנזכרו, זו לא פעם ראשונה.
יעקב ליצמן: זו רוטינה.
יעקב ליצמן: למה זה רוטינה?
יעקב ליצמן: כי משהו חסר.
יעקב ליצמן: למה חסר, אדוני יושב הראש, אני אסביר.
יעקב ליצמן: אני אתן לכם דוגמא רבותי.
יעקב ליצמן: בשביתת הרופאים העלו את שכר הרופאים ואני שמח על כך.
יעקב ליצמן: אני חושב שזה נכון היה לעשות את זה.
יעקב ליצמן: משרדי ממשלה, בתי חולים ממשלתיים, הממשלה מכסה את זה.
יעקב ליצמן: ציבוריים היא לא מכסה.
יעקב ליצמן: פה ושם אחר כך היא עושה איזו שהיא קומבינה.
חיים כץ: איך הממשלה מכסה בתי חולים?
חיים כץ: הם לא בגירעון?
חיים כץ: הם לא בזה?
חיים כץ: יש להם תקנים נורמאליים?
חיים כץ: אין אנשים בפרוזדור?
יעקב ליצמן: חיים, מה שחסר זה דבר אחד.
יעקב ליצמן: את הגירעונות היא מקפידה והיא מכסה.
יעקב ליצמן: תאמין לי, אני יודע בדיוק מה הם עושים.
חיים כץ: טוב, אתה באת רק בלילה.
חיים כץ: בשתים עשרה בלילה באת, כשהרופאים לא היו, כשאף אחד לא היה באת.
יעקב ליצמן: לא, אני חייב להגיד לך - הופתעתי.
חיים כץ: הם היו?
יעקב ליצמן: היו כולם, היה בסדר.
חיים כץ: תענוג אתה, תענוג.
יעקב ליצמן: דבר שני, תן לי להגיד לך עוד דבר.
יעקב ליצמן: היום בתי חולים לא רוצים לעמוד במצב כפי שעמדו לפני 50 שנה, מבנים ישנים, זה לא טוב.
יעקב ליצמן: לא טוב לחולים, לא טוב לרפואה, קל וחומר לרפואה המודרנית.
יעקב ליצמן: והיום המצב שכולם בונים מגדלים, בצדק ואנחנו עומדים מאחורי זה.
יעקב ליצמן: אבל למגדלים יש תורמים.
יעקב ליצמן: פה ושם יש תורמים.
יעקב ליצמן: על החזקה, שעולה המון כסף – אין תורמים.
יעקב ליצמן: הגיע הזמן שגם הממשלה תדע שעל מבנים, שזה פאר היצירה של מערכת הבריאות וצריך לשמור על זה - - -
חיים כץ: בהחזקה מונעת ולא בהחזקת שבר.
חיים כץ: היא צריכה לשמור בהחזקה מונעת ולא בהחזקת שבר.
חיים כץ: לא אחרי שזה קורס.
יעקב ליצמן: היות שלא למדתי ליבה חיים, אני לא יודע מה זה מונעת.
חיים כץ: מה זה ליבה?
יעקב ליצמן: ליבה זה לב, לא?
יעקב ליצמן: זה לא לב?
חיים כץ: אתה יודע מה זה ליבה?
חיים כץ: ליבה זה אהבה.
יעקב ליצמן: לא, לא תעזוב, אל תכניס אותי לדברים האלה, שטויות.
יעקב ליצמן: ולכן צריך לחפש את הדרך כאן, חיים, אדוני יושב הראש, זה חל על כל בתי החולים.
יעקב ליצמן: רמב"ם בונים ואיכילוב בנו ותל השומר בונים, וכולם בונים היום דברים וזה טוב, אבל צריך לחפש דרך לגבי תחזוקה.
חיים כץ: משפט אחרון.
יעקב ליצמן: משפט אחרון, כי זה - - -
שלי יחימוביץ': מה שאתה אומר שברגע שבונים את הבניין, אז עלויות התחזקה - - -
יעקב ליצמן: התחזוקה עולה, זה קופץ.
חיים כץ: שלי, תני לו משפט אחרון.
יעקב אשר: בניין מודרני גדול, עולה הרבה כסף לתחזוקה.
יעקב ליצמן: עוד דבר אחד, האוצר, בכדי לכסות את הכסף שחסר כאן, יצטרך להכניס כסף כאן, היא מנסה גם להנהיג מדיניות שלה כאן.
יעקב ליצמן: היא משתגעת לגמרי, ואני אתן לך דוגמא.
יעקב ליצמן: היא דרשה, לא פחות ולא יותר, ש-200 ירד כבר - - -
חיים כץ: מי משתגע?
חיים כץ: האוצר, השר, או השרה?
חיים כץ: מי זה היא?
יעקב ליצמן: משרד האוצר אמרתי.
חיים כץ: אז זה לא היא.
יעקב ליצמן: לא אמרתי היא, משרד האוצר.
יעקב ליצמן: אני עשיתי הנחות לאלה שהם כבדי שמיעה.
יעקב ליצמן: תן לי להגיד את הדברים.
יעקב ליצמן: האוצר השתגע לגמרי, הוא דרש לא פחות ולא יותר שיסגרו את בית החולים בהר הצופים.
יעקב ליצמן: היא השתגעה לגמרי.
יעקב ליצמן: היא לא יודעת מה זה ירושלים במצב כזה.
יעקב ליצמן: בתל אביב יש הרבה יותר, פחות אוכלוסייה.
יעקב ליצמן: אני לא מדבר עוד על גוש דן.
יעקב ליצמן: ולכן אני יודע בדיוק מה שקורה כאן, היא השתגעה לגמרי.
יעקב ליצמן: היא ירדה מזה בינתיים, אני חושב, כמה ששמעתי.
שלי יחימוביץ': מי זאת היא?
יעקב ליצמן: הוא, הוא, סליחה, האוצר.
יעקב ליצמן: משרד האוצר.
יעקב ליצמן: אתה יודע מה, אמרתי כבר שיישאר.
<קריאה: הוא מתכוון לפקידות הבכירה במשרד.
יעקב ליצמן: עכשיו דבר אחרון שיקומם קצת אנשים, בוא, אי אפשר בלי.
חיים כץ: תן, תן שיקומם, נו, יאללה.
יעקב ליצמן: אני בניגוד לשלי ולמיקי, בעד שר"פ.
יעקב ליצמן: רגע, רגע - - -
יעקב ליצמן: רגע, אבל תן לי רגע.
שלי יחימוביץ': זה ויכוח ישן.
יעקב ליצמן: אני חושב שבבתי חולים ציבוריים אין רשמי שר"פ, ושלא יספרו לאף סבתא סיפורים.
יעקב ליצמן: הם הולכים בשתים עשרה לאסותא, הרצלייה, שלא יספרו לי סיפורים.
יעקב ליצמן: רגע - - -
חיים כץ: די, בוא, ליצמן - - -
יעקב ליצמן: רגע, תן לי להגיד את מה שאני רוצה.
חיים כץ: לא, לא, אין, אין, די.
יעקב ליצמן: תן לי לסיים.
אילנה כהן: חיים, האחיות - - -
חיים כץ: אילנה, אילנה, האחיות מצוינות.
חיים כץ: ליצמן, משפט אחרון.
יעקב ליצמן: אוקי, אני מנסה לסיים.
חיים כץ: לא, אתה כבר שעה אומר לי משפט אחרון.
חיים כץ: שים נקודה.
יעקב ליצמן: עוד לא הגעתי לאחרון, ולכן אני אומר - - -
חיים כץ: בוא, החברים שלך גם רוצים להגיד משהו.
יעקב ליצמן: אני אתן להם.
יעקב ליצמן: לכן אני אומר דבר אחד, אני חושב שעוול-.
יעקב ליצמן: צריך לעשות את זה בסדר, עם מגבלות, שעות, גם בבתי חולים ציבוריים אגב, אני חושב.
יעקב ליצמן: אני בעד תיירות מרפא, כפי שאמרתי, אבל להגיד על הרופאים שהם גזלו את הכסף, מה שקראתי, לא צריך להגזים.
יעקב ליצמן: צריך לעשות סדר, בהחלט כן, אבל לא צריך להג
שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה לדבר על שלושה דברים ולשים סימן שאלה גדול.
שולי מועלם-רפאלי: מורי ורבי, אביגדור קפלן, קריסה פיננסית לא מתחילה היום ולא קורית מעצמה.
שולי מועלם-רפאלי: אז קודם כל יש פה אחריות משולשת של משרד האוצר ומשרד הבריאות, וההנהלות של הדסה לדורותיהן.
שולי מועלם-רפאלי: 50 שנה יש הסכם לא תקין עם האוניברסיטה, ושנה אחרי שנה הוא ממשיך?
שולי מועלם-רפאלי: מה, אף אחד לא קם ושאל שאלה בסיסית של בית, הכי בסיסי של זוג הורים ושני ילדים – שמה קורה פה כשאנחנו לא מקבלים, או לא מכניסים כמו שאנחנו מוציאים?
שולי מועלם-רפאלי: אז קריסה פיננסית זו כותרת מצוינת כנראה ללכת איתה לבית משפט, אבל היא גרועה, כי היא גרועה, היא עושה עוול לרפואה המצוינת שיש הרבה שנים בהדסה, בזכות הצוות, אני אגיד את זה בכל דיון שיהיה על מערכת הבריאות.
שולי מועלם-רפאלי: מערכת הבריאות במדינת ישראל ובבית החולים הדסה היא מצוינת, בזכות האנשים שנמצאים בתוכה, הרופאים, האחיות ואנשי הצוות האחרים.
שולי מועלם-רפאלי: צריך לתגבר את הרפואה השוויונית והציבורית.
שולי מועלם-רפאלי: דיברו פה על השר"פ, שהוא לא רק תמרור אזהרה, הוא הרבה יותר מקו אדום שנחצה לפני הרבה שנים.
שולי מועלם-רפאלי: השלב הבא, שאף אחד לא הזכיר אותו פה, ונעשה גם כן ללא הפוגה בבית חולים הדסה, זה הסיפור של תיירות מרפא.
שולי מועלם-רפאלי: חברים, אתם מכניסים לתוך הרפואה הציבורית דברים שגורמים נזק לחולים, למטופלים הישראלים, לאנשים שאין להם כסף לשלם על הדברים שבהדסה נהיו קדמת הבמה הרפואית.
שולי מועלם-רפאלי: דבר נוסף, דיברו פה על העובדים.
שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שהמחויבות לעובדים צריכה להיות בבסיס התפיסה של משרד האוצר, משרד הבריאות וההנהלה.
שולי מועלם-רפאלי: לא יכול להיות מצב שהראשונים לשלם על כל קריסה פיננסית או אחרת, יהיו העובדים.
שולי מועלם-רפאלי: ודבר אחרון, אנחנו מדברים פה פעם אחרי פעם בדיונים על מערכת הבריאות, על תת התקצוב, על ה-CAP הבעייתי, על זה שלא נותנים לפי המדד או לפי ההתקדמות הדמוגרפית, אלא מחזיקים איזה מספרים שבאופן קבוע מחזיקים את מערכת הבריאות מתחת לסף.
שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שהדסה היא תמרור אזהרה לשר האוצר, שלצערי הרב לא פה.
שולי מועלם-רפאלי: היא תמרור אזהרה לשרת הבריאות שלצערי הרב לא פה, כי אני יודעת כמה היא משקיעה במערכת הבריאות, ואני יודע כמה חשובה לה המערכת הזאת, ואני רוצה להגיד שהקריאה שצריכה לצאת מפה היא לשר האוצר ולשרת הבריאות, לעצור הכל עכשיו ולשבת עם ההנהלה של הדסה ולמצוא את הדרך הנכונה, או בהלאמה שזה מדהים, איך שוב ושוב, כמו שאמרת וכמו שאמרו חברי הכנסת הנוספים.
שולי מועלם-רפאלי: כל המקומות שמפריטים את עצמם לדעת, גומרים את הסיבוב בהתחננות למדינת ישראל.
שולי מועלם-רפאלי: לממלכה לחזור חזרה להיות תחת אחריותה.
שולי מועלם-רפאלי: חברים, זה תמרור אזהרה עצום למערכות אחרות, שמאבדות את עצמן לדעת בהפרטה, בהסכמים כאלה ואחרים.
חיים כץ: מצוין, תודה.