GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
גד גפני: היא מעוגנת בהחלטת ממשלה.
גד גפני: החברה יצאה לדרך.
גד גפני: אותה חברה שמנתה 11,000 איש כשהתכנית יצאה לדרך, היום היא מונה כ3,800- איש, כולל חברת הבת.
גד גפני: אני מזכיר שבשנת 1995 החברה הפסידה 70 מיליון דולר, משנת 1996, 1997, 1998, 1999 החברה הרוויחה רווח תפעולי.
גד גפני: כבר בשנת 1996 היה לה רווח תפעולי.
גד גפני: זה מעבר חד, שאינני מכיר לו תקדים.
גד גפני: בשנת 2000 החברה הפסידה, היה משבר גדול במפעל, לא סגרנו ספרים, זה בסדר גודל של כ40- מיליון דולר.
דוד טל: דרך אגב, האם זה כתוצאה מצמצום בהזמנות של משרד הביטחון?
דוד טל: או פסי ייצור נסגרו כתוצאה מאי רכישות בחוץ לארץ?
גד גפני: ההפסד בשנת 2000 נבע בעיקרו ממשבר בשוק העולמי בנושא של נשק קל, זה היה המרכיב העיקרי.
גד גפני: לא היחיד, אבל המרכיב העיקרי.
גד גפני: לא כתוצאה מצמצום בהזמנות של משרד הביטחון.
גד גפני: בשנת 2000 הפסדנו כ40- מיליון דולר.
גד גפני: סך הכל, על פני 5 השנים האלה תע"ש הפסידה תפעולית 25 מיליון דולר.
גד גפני: אם לוקחים את שנת 2000 ומנטרלים אותה, אז 4 שנים לפני זה היה רווח, לעומת מצב שב5- השנים לפני זה היה הפסד של 100 מיליון דולר בערך בשנה.
דוד טל: האם היה ניסיון של ההנהלה להיערך לקראת הבאות?
גד גפני: אני אומר, היו פניות משנת 1997 של ההנהלה, של הדירקטוריון, של מנכ"ל משרד הביטחון דאז, לגופים השונים, לשר האוצר וכדומה, בהצגת המצב שמשנת 2000-2001 אנחנו צפויים לבעיית תזרים מזומנים קשה.
דוד טל: אדוני עדיין לא ענה לי.
דוד טל: אמרת שקיבלתם הודעות לגבי שנת 2000.
גד גפני: לא קיבלנו הודעות, לפי התכנית זה היה ברור שזה יקרה.
דוד טל: בסדר, השאלה רק אם נעשו גם בפועל צעדים מסוימים כדי לקדם את הפורענות הזו שבאה עליך.
גד גפני: אני אומר, הצעדים שנעשו זה פניות לגורמים שציינתי.
דוד טל: זה לא צעד - לפנות לשר האוצר במכתב זה לא צעד.
גד גפני: כי יש לנו השנה עלויות חריגות בתזרים מזומנים בסדר גודל באזור ה60- מיליון דולר.
גד גפני: 22 מיליון דולר אנחנו משלמים לפורשים שפרשו לפני זה, 20 ומשהו מיליון דולר אנחנו מחזירים הלוואות בערבות מדינה שניתנו בשנת 1995-6 כדי לממן את מה שהיה.
גד גפני: גמרנו בשנה שעברה בגירעון של 15 מיליון דולר.
גד גפני: סך הכל זה מביא לסדר גודל של ה60- מיליון דולר עלויות שהן מעבר לתזרים השוטף בפעילות של החברה.
גד גפני: עם התזרים השוטף של פעילות החברה אנחנו מסתדרים.
גד גפני: את זה החברה פשוט לא יכולה להרים.
גד גפני: על זה התרענו, אנחנו מתריעים, ההנהלות השונות של החברה והדירקטוריון וגם הנהלת משרד הביטחון, כבר מזה שנתיים-שלוש, וכפי שאמרתי, אני גם הוצאתי מסמך בסוף השנה שעברה, בעקבות זה הוקמה הוועדה.
גד גפני: אנחנו כמובן ישבנו עם הוועדה הרבה מאוד פעמים והיא צריכה בימים הקרובים - כך אני מבין - להגיש את מסקנותיה והמלצותיה למי שמינה אותה, דהיינו, משרד הביטחון ומשרד האוצר.
גד גפני: אחרי זה נצטרך לקבל החלטות.
דוד טל: האם הייתה איזו שהיא הסכמה מראש של משרד הביטחון ומשרד האוצר לקבל כל המלצה של הוועדה הזו?
דוד טל: אני אבקש ממר דוד ואיש להציג לנו את המנדט שהיה לוועדה ואת ההמלצות של הוועדה.
גד גפני: עוד שני נתונים שאני רוצה להציג, אני רוצה פשוט שזה יהיה על השולחן.
גד גפני: למיטב שיפוטי, הכרתי והערכתי, תע"ש היא חברה בריאה, היא חברה מרוויחה, מאוזנת פלוס, כפי שאמרתי, פרט לשנת 2000 שהיה משבר.
גד גפני: כבר השנה אני מעריך שנהיה באזור האיזון - יש כמה איומים שאם הם לא יתממשו, אז אולי אפילו יהיה טיפה רווח.
גד גפני: עשינו תכנית חמש-שנתית קדימה, שנראית תכנית סולידית.
דוד טל: בדרך כלל האיומים מתממשים.
גד גפני: לפעמים כן, לפעמים לא.
גד גפני: לפעמים דברים טובים גם קורים.
גד גפני: התכנית נראית סולידית ל5- השנים הקרובות, שמראה שהתע"ש ב5- השנים הקרובות, יש לה עתיד עסקי.
גד גפני: הצגנו את זה גם בוועדת ואיש.
גד גפני: יש לי הערכות מה יהיה כתוב במסקנות הוועדה, אבל אינני רוצה לדבר בשמה.
גד גפני: העומס התזרימי, כפי שאמרתי, נובע בעיקרו מכל ההסדרים ומתשלומי הפרישה.
גד גפני: יש בתע"ש עדיין כמה מוקדים שהם מוקדים בעייתיים, שצריך לטפל בהם - מוקדים בעייתיים מבחינה עסקית - הם נמצאים גם בתכנית האסטרטגית של החברה.
גד גפני: לטפל בהם הכוונה חלקם אפילו לסגור.
גד גפני: לפני 3 חודשים סגרנו מפעל, מפעל התקשורת, זה המפעל שעשה את כל הטלפונים הציבוריים במדינת ישראל - סגרנו אותו והוצאנו את האנשים - לא הרבה אנשים, אבל הוצאנו את האנשים וסגרנו את כל הפעילות.
גד גפני: יש עדיין כמה מוקדים נוספים, לא רבים, שצריך לטפל בהם בצורה כזאת או אחרת, או על ידי סגירה, או על ידי העברה לחברה אחרת, או על ידי מכירה, ואני מניח שזה גם יבוא לידי ביטוי בהמלצות הוועדה.
דוד טל: אני מודה לך אדוני.
יעקב ליצמן: כמה התווספו לפנסיה מאז שאתם חברה?
יעקב ליצמן: אתם משלמים פנסיה ל-X אנשים.
יעקב ליצמן: כמה מאנשים אלו היו עד שהייתם חברה וכמה נוספו מאז?
גד גפני: כמה יצאו עד שהיינו חברה?
קריאה: כמה הפכו לפנסיונרים מיחידת סמך וכמה הפכו לפנסיונרים בתקופת החברה?
גד גפני: כולם מאז הקמת החברה.
עופר חוגי: אתם הסכמתם במודע בשנת 1995 ל"מיטת סדום" הזאת.
גד גפני: הנהלת התע"ש חתמה על הסכם בשנת 1996, המדינה עומדת בהסכם, פרט לוויכוח אחד שהיה לנו לגבי חלק מהפורשים, וזה בסדר גודל של 30 מיליון דולר, שעליו הלכנו לבוררות של גברת מרים רובינשטיין, שפסקה לרעתנו, ומשנת 2000, סוף 2000 אנחנו משלמים.
עופר חוגי: אנחנו היום דנים על ההסכם שבשנת 1995 הכניס אתכם ל"מיטת סדום" ואתם לא יכולים לעמוד בו.
גד גפני: כן, נכון.
יוסף יצחק פריצקי: אני עיינתי בדוח של החברה עכשיו.
יוסף יצחק פריצקי: יש לכם הרבה מאוד קרקעות, יש לכם ויכוח קשה עם מנהל מקרקעי ישראל.
יוסף יצחק פריצקי: האם שווי הקרקעות מכסה את ההתחייבויות שלכם?
יוסף יצחק פריצקי: כלומר, לו הקרקעות יהיו שלכם.
יוסף יצחק פריצקי: אתם טוענים שזה שלכם, יש לכם טיעון לא רע בעניין הזה.
יוסף יצחק פריצקי: אני שואל שאלה פשוטה: בהנחה שהבעלות על הקרקעות עוברת אליכם, האם הן יכולות לשמש עתודה לכיסוי ההתחייבויות שלכם?
יוסף יצחק פריצקי: ואז למעשה, מה שקורה, שאתה אומר לי, אתה באופן תפעולי יושב מצוין, יש לך כיסוי להתחייבויות.
גד גפני: אני אענה.
גד גפני: אנחנו פינינו קרקעות, בגדול, ב3- מקומות: בירושלים, בבית הכרם, בתל אביב בדרך השלום ובנוף ים בהרצליה.
גד גפני: בנוסף, ברמת השרון פינינו כ300- דונם, בתמורתם קיבלנו כסף להעברת הבניינים והלוואה בערבות מדינה של 90 מיליון דולר, כשאת הכסף נקבל בשנת 1994, אם המדינה עד אז לא תצליח לשווק את הקרקעות.
גד גפני: במקביל הצענו, כדי לפתור את הבעיה של ה150- מיליון דולר, הצענו לפני 3 שנים לפנות עוד כ800- דונם באזור רמת השרון, שאז עשו הערכה ששוויים - אינני יודע כמה זה היום - ששוויים כ800- מיליון דולר, בערך מיליון דולר לדונם, והצענו - אנחנו הצענו - בואו נעשה תכנית, עשינו תכנית שאנחנו מסוגלים, מבחינת מרחקי בטיחות וכולי, לפנות את ה800- דונם, להשקיע כסף בהעברת המתקנים שישנם שם למקום אחר - זה לא הרבה כסף, להערכתי, כמה עשרות מיליוני דולר, ומתוך ה800- מיליון דולר האלה של אז, מתוכם לתת לנו 150 מיליון דולר על חשבון, וזה פותר את הבעיה.
גד גפני: זה מה שהצענו לפני 3 שנים.
יוסף יצחק פריצקי: נו, איפה זה עומד?
גד גפני: אני לא מדינת ישראל, אני החברה, זה מה שהצענו אז, ההצעה הזאת עומדת בעינה.
דוד טל: תכף נשמע את האוצר.
דוד טל: וועד העובדים מוכן לעבור מחר לרמת חובב?
דוד טל: אז לא צריך להיכנס לזה בכלל.
יוסף יצחק פריצקי: לא בכדי שאלתי.
יוסף יצחק פריצקי: האם יש כאן מישהו ממנהל מקרקעי ישראל?
דוד טל: מר דוד ואיש, בבקשה.
דוד ואיש: הוועדה שלנו ישבה ואספה הרבה מאוד נתונים - אינני רוצה להאריך פה ולהציג את כל הנתונים מפאת קוצר הזמן, אבל כדי לשים את העובדות על השולחן צריך להציג, אני חושב, שני נתונים מרכזיים.
דוד ואיש: נתון אחד הוא שב10- שנים מאז שתע"ש הפכה לחברה, היא הפסידה - לפי דוחות חשבונאיים, זה לא ספקולציה של מישהו - 1.3 מיליארד דולר.
דוד ואיש: מתוך המספר הזה כ550- מיליון דולר נובעים מהנושא של פרישת עובדים.
דוד ואיש: זאת אומרת, יש פה סכום עצום שהוא נובע מבעיות עסקיות של התע"ש, כמו שהוזכר כאן, בעיות בשיווקי הייצוא, בעיות בתחום של היכולת של תע"ש להתחרות בשווקים האלה, השווקים האלה הם קשים מאוד.
דוד ואיש: העובדה השנייה שצריך לשים על השולחן היא שהמדינה במהלך אותן 10 שנים הזרימה - אפשר להתווכח על הסכום, ומה זה סיוע ומה זה סיוע - אבל בוודאי מעל מיליארד דולר במהלך 10 השנים האלה.
דוד ואיש: האם זה נקרא שהמדינה מתייחסת לגוף הזה כגוף שהיא מזלזלת בו ושלא אכפת לה האם המפעל הזה יתקיים או לא?
דוד ואיש: תראו לי עוד מפעל שהמדינה השקיעה משאבים כל כך גדולים להיקף כזה של תעסוקה.
דוד ואיש: אני אומר שההתנהגות שהמדינה הפגינה כלפי התע"ש זה לא התנהגות של ממשלה שמזלזלת בקיום של מפעל לאומי.
דוד ואיש: אי אפשר לבוא ולהגיד שהעברה של כספים בהיקף של מעל מיליארד דולר מעידה על זלזול של המדינה בהמשך קיומה או אי קיומה של התע"ש.
דוד טל: מה היה כתב המינוי שלך?
דוד ואיש: כתב המינוי היה קודם כל לאמת את הנתונים שתע"ש מציגה לגבי בעיות התזרים - ואני רוצה עוד פעם, בהערה, להגיד שהיוזמה להקמת הוועדה הייתה בעצם של הנהלת התע"ש, היא באה ואמרה: המצב הוא כזה שמחייב טיפול חוזר, הרי התעשייה הזאת טופלה במספר תכניות הבראה.
יעקב ליצמן: אדוני לא ענה לי כמה היה ההפסד בשנת 1999.
יעקב ליצמן: מה שמתברר כאן שאתה סותר את הנתון שלו.
יעקב ליצמן: הוא אומר שהיה רווח תפעולי ואתה אומר שהיה הפסד.
יעקב ליצמן: רבותיי, עם כל הכבוד, אני רוצה לשמוע ממנו, כשהוא מגיש דוח, אני רוצה לשמוע מה אתה אומר לגבי שנת 1999.
דוד ואיש: בשנת 1999 היה רווח תפעולי אפסי והיו הוצאות מיוחדות שנרשמו באותה שנה ולכן הם הביאו את החברה להפסד.
יעקב ליצמן: אני רוצה להבין ממך, אתה סותר את הנתון שהוא מוסר כאן?
יעקב ליצמן: הוא אומר שהיה רווח תפעולי, אתה אומר לא היה רווח תפעולי.
דוד ואיש: ההמלצה של הוועדה בשורה התחתונה: לא לסגור את התע"ש ולא לפרק אותו.
דוד טל: אתה סבור, כמו המנכ"ל, שיש עתיד לתע"ש.
דוד ואיש: אני תכף אגיד מה אני סבור.
דוד ואיש: באופן עקרוני, אנחנו מבחינים בתע"ש בין מוקדים בעייתיים, כמו שהמנכ"ל גם הזכיר - יכול להיות ויכוח האם מוקד כזה הוא בעייתי במידה כזאת שצריך לסגור אותו או לא, אבל באופן עקרוני אנחנו מדברים על מוקדים בעייתיים שצריך לטפל בהם כדי להבריא את התע"ש.
דוד ואיש: המטרה היא להבריא את התע"ש, המטרה היא לגרום לכך שרוב עובדי התע"ש ימשיכו לעבוד במפעל שיש לו זכות קיום עסקית.
קריאה: מה זה אומר בפיטורין?
דוד ואיש: אינני רוצה להיכנס לזה.
דוד ואיש: (צעקות, בלתי ניתן לתמלול)
דוד טל: יש נוהג - כנראה שהוא לא פסול - להוציא חברים מהוועדה.
דוד טל: אני לא עשיתי את זה עד היום.
עמיר פרץ: מר ואיש, ראשית, אתה צודק שההנהלה ביקשה את הוועדה.
עמיר פרץ: כל מה שביקשו שהבעלים שהסכימו להקמת הוועדה ידאגו שהתע"ש יוכל להתקיים.
עמיר פרץ: אחרי שאתה תגיש את ההמלצות שלך, ישבו כל הצדדים ויקיימו משא ומתן כדי לראות איך עושים את זה.
עמיר פרץ: מה שאני מצפה ממך, כמי שהיום כאילו הגורם האובייקטיבי - ומה שאתה תכתוב בדוח יהיה מאוד משמעותי, הוא ישמש את כולם - אם תוכל, בבקשה, גם אם זה קשה - נניח אם בשנה שעברה הוא פיטר 300 איש, כן?
עמיר פרץ: הם כבר עובדי חברה.
עמיר פרץ: אבל אם אתה תעשה פרק נפרד, בשבילנו, אני לוקח עובד כזה ומחלק את העלות.
עמיר פרץ: אני אומר: העובד הזה עבר 30 שנה, 20 שנה הוא היה עובד מדינה ו10- שנים הוא עובד חברה, והחברה משלמת לו על כל ה30- שנה.
עמיר פרץ: כלומר, היא סופגת את העלויות.
עמיר פרץ: גם היום, כשעובד תע"ש מפוטר, איש לא שיפה אותם מראש, אקטוארית, איש לא העביר להם איזו קופה.
עמיר פרץ: היום, אם אנחנו מעבירים עובד בקופת פנסיה מסוימת, מעבירים לו את הקופה שלו, כאקטואריה, כדי לשמר את התהליך.
עמיר פרץ: המדינה לא עשתה עתודה אקטוארית להנהלה לימים בהם עובד מסוים ילד הביתה ויצטרכו לשלם לו את כל עשרות השנים שלו.
עמיר פרץ: וזה לא פשוט, כי זה הרבה כסף, כי רוב הכסף שאתה מדבר, אותם מיליארד דולר, רובם הלכו כי המדינה רצתה לפטר עובדים שהיא אחראית עליהם.
דוד טל: ההערכה הזאת באה, בהערה שלי ליושב ראש ההסתדרות, שגם אם אני מוריד את הגיבנת, שהיא מיותרת לדעתי, אבל נניח לו המדינה הייתה רוצה להיות רחבת לב והייתה מורידה גיבנת של 550 מיליון דולר בגין כל המפוטרים.
דוד ואיש: סליחה, אני אסביר.
דוד ואיש: המדינה העבירה סיוע במהלך 10 השנים של מעל מיליארד דולר, ואמרתי שהסכום שהופרש בגין העובדים זה 550 מיליון דולר, וכבר אפשר לעשות את החשבון הפשוט, שהכסף לא הועבר רק בגין העובדים.
דוד ואיש: היו העברות של כספים שנועדו לכסות כישלונות.
דוד טל: לזה בדיוק אני חותר.
דוד טל: אם אני גם מתעלם לרגע מה550- מיליון דולר הללו, עדיין יש סכום כבד מאוד שבכל אופן - וכאן השאלה, האם המערכת כפי שהיא היום, על היסודות שהיא בנויה, יכולה להמשיך ולפעול בלי ליצור מין גיבנות כאלו.
דוד ואיש: אז אני אשלים רק עוד נתון אחד.
דוד טל: אני מקדם בברכה את מר אברהם שוחט, שכבוד לנו לארח אותו אצלנו בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, שר האוצר לשעבר.
חיים כץ: מה זה נושאים אחרים?
דוד ואיש: נושאים אחרים זה פינוי מפעלים, העברת קווי ייצור, תשלומים שונים.
חיים כץ: למחקר ופיתוח והתחדשות עשיתם?
דוד ואיש: לא מחקר ופיתוח.
דוד ואיש: אני מבקש לאפשר לי להמשיך לדבר.
דוד ואיש: הסכומים שמדינת ישראל העבירה בגין פרישת עובדים מכסים את כל מה שתע"ש בפועל הוציאה עד שנת 2001.
דוד ואיש: אפשר להתווכח, גם הנהלת התע"ש מכירה בכך שזה מכסה עד 2000, אפשר להתווכח אם זה נכנס לשנת 2001 או לא נכנס לשנת 2001, זה מרחב הוויכוח.
דוד ואיש: זאת אומרת, שנושא התשלום בגין פרישת עובדים כוסה במלואו על ידי המדינה עד שנת 2001, ולא הוא זה שגרם לגירעון בתזרים המזומנים.
גד גפני: לא היה גירעון של תזרים מזומנים.
גד גפני: איפה הייתה בעיה של תזרים מזומנים?
דוד ואיש: לא, אני מדבר עד שנת 2001.
גד גפני: בשנת 2001 היה גירעון.
דוד ואיש: הגירעון כבר התחיל בשנת 2000 והבעיות התחילו כבר בשנת 2000 וגם בשנת
גד גפני: לא, היה צפוי שיהיה.
דוד ואיש: גם אז היה, כשבאתם לאוצר בשנה שעברה וביקשתם ערבות מדינה לעוד 15 מיליון דולר, זה היה בגלל גירעון בתזרים המזומנים שלא הצלחתם לעמוד בו.
דוד ואיש: עכשיו אני רוצה, לצורך הדיוק בעובדות, להגיד שלגבי העתיד תע"ש עומדת במצב שיש לה 150 מיליון דולר נוספים שהיא צריכה לשלם עבור פרישת עובדים.
דוד ואיש: גם אנחנו מכירים בזה שזה לא סכום שתע"ש במצבה העסקי יכולה לשאת אותו.
דוד ואיש: זה נושא שצריך לקבל פתרון, והוא יקבל פתרון במסגרת הפתרון הכולל בנושא התע"ש.
דוד ואיש: אני חוזר להמלצות - ההמלצות שלנו הן לא לסגור את התע"ש, ההמלצות שלנו הן להפך - למצוא דרכים איך עושים שבעתיד המצב לא יהיה כפי שהיה בעבר.
דוד ואיש: כל פעם עושים תכנית הבראה, מזרימים כספים.
דוד טל: סליחה, יש מי מהאוצר שמלווה את פעולות ההנהלה בעבר?
דוד ואיש: יש דירקטוריון.
דוד טל: מעבר לדירקטוריון?
דוד ואיש: לא.
דוד ואיש: רק תנו לי להשלים.
דוד ואיש: אני אומר דבר כזה, השאלה ששאלת היא שאלה שבהחלט הטרידה אותנו.
דוד ואיש: האם אנחנו נמצאים במצב שעוד פעם נעשה תכנית הבראה ונמצא, בעוד 5 שנים שתכנית ההבראה הזאת לא פתרה שום דבר.
אילן גילאון: מה אתה אומר - אתה מייצר מוצרים חדשים?
אילן גילאון: באתם עם יוזמות חדשות?
אילן גילאון: אולי זה באמת מדיניות של "נחום תקום", זה מפעל ציבורי - מה זה מדיניות הבראה?
אילן גילאון: תסביר לי כדי שאני אבין אותך.
אילן גילאון: אתה אומר לי שהכל יהיה טוב.
דוד ואיש: אני אסיים, אם לא תבין, אני אסביר שוב.
דוד ואיש: המדינה, בנקודת הזמן הזאת, ההחלטה היא שאנחנו מוכנים לסייע לתע"ש ולאפשר לה לעמוד על רגליים יציבות, אבל אנחנו רוצים לעשות את זה באופן שהפתרון יהיה יסודי ולטווח ארוך, וההמלצות של הוועדה הולכות ברוח הזאת.
דוד ואיש: ההמלצות של הוועדה מחלקות את ההתייחסות לתע"ש לשתי פאזות: בפאזה הראשונה אנחנו מדברים על מפעלים שכבר אנחנו יודעים - זיהינו אותם כמפעלים בעייתיים, צריך לטפל בהם, צריך לסגור אותם, צריך לנסות, לפני שאנחנו מחליטים לסגור אותם, צריך לנסות לראות אם אפשר למכור אותם ולממש דרך זה כספים כאלה ואחרים.
דוד ואיש: זה השלב הראשון.
דוד טל: אני רוצה לשמוע את עמדתו של מר אברהם שוחט, המקצועית, על הפרטה.
דוד ואיש: אנחנו מדברים על הפרטת התע"ש לא בדרך של פירוק החברה, אלא בעצם, גם אחרי שנטפל באותם מספר מפעלים בעייתיים שאמרנו, אנחנו מדברים על כך שעיקר הפעילות של התע"ש - אנחנו ממליצים להמשיך לקיים אותו - ולגבי עיקר הפעילות, מה שאנחנו קוראים ליבת העסקים של תע"ש, שזה בעצם 4 החטיבות הגדולות.
דוד טל: סליחה, מר ואיש, אני קוטע אותך עכשיו, אני ממש מצטער, אבל אמור לי בבקשה - אני רוצה פשוט להתקדם עוד צעד אחד קדימה - מה יקרה אם העובדים הללו יקיימו את כל מה שאתה אומר, את כל תכנית ההבראה שאתה אומר - יאמצו את כל מה שאתה אומר, ובעוד שנה, שנתיים, שלוש, יגיעו לשוקת שבורה, כפי שהיא כיום, ויימצאו עדיין כאן - אפשר יהיה להטיל עליהם את האחריות למצב, למשבר?
דוד ואיש: זה לא שאלה של אחריות.
דוד טל: לא, זה בדיוק כך.
דוד טל: אחרת סוגרים להם, אתם שוברים את פת לחמם.
דוד טל: אני אומר את זה משום שבעבר נעשו תכניות הבראה.
דוד טל: בעבר נעשו תכניות הבראה בברכתו של שר האוצר - אינני זוכר מי זה היה - ושר הביטחון, ובהסכמתם של המנכ"לים הרלוונטיים, ובכל אופן העסק לא עבד.
דוד טל: אני רוצה להפריד ולעשות הבחנה בין המלצות ותכניות הבראה שהכלכלנים מגישים - תכנית הבראה כזו או אחרת - לבין העובדה שהעובדים האלה באים לעבודה, אחד עובד בפטיש ואחד מייצר פצצות ואחר עובד בסרט נע כזה, ואחר מייצר תחמושת או פגזים כבדי משקל, אבל בכל אופן הם לא אחראים לזה.
דוד טל: אז אני אאמץ, נניח, כל מילה שתאמר - ואני עוד לא בדקתי ולא קראתי את כל התכנית שלך, קראתי רק חלק מזה - אבל נניח שאני אאמץ את כל מה שאתה אומר, ובעוד שנה-שנתיים נגיע לאותו מצב, כלום אפשר יהיה להאשים אותם שהם לא היו בסדר?
דוד טל: לזה אני חותר.
דוד ואיש: אף אחד לא מאשים את העובדים.
דוד טל: ברגע שאנחנו רוצים לגרום לכך שיפוטרו עוד 300 איש, עוד 400 איש, עוד 500 איש, ואם אני אקצין ואומר שאני רוצה לסגור את המפעל הזה משום שהוא לא רווחי - אני מאשים את העובדים.
אילן גילאון: אתה ראית פעם הבראה שלא כרוכה רק בדבר הזה?
אילן גילאון: תראה לי מפעל אחד שהוברא על ידי תוספת של עובדים או תוספת של ייצור.
דוד טל: אני לא רוצה להוסיף עובדים כרגע, אני רוצה לשמר את המצב הקיים.
דוד טל: אני מבקש לשמור על המצב הקיים בצוק העתים.
דוד טל: אני סבור - ומר אברהם שוחט לא שמע אותי - גם הנשיא בוש, אחרי שהאבטלה עלתה מ5%- ל5.2%- הזרים מאות מיליוני דולרים כדי למנוע את הגידול באבטלה.
דוד טל: אז אני אומר שהיום נכון שנעשה את זה גם כאן ואי אפשר לבוא בטענות לעובדים.
אברהם-בייגה שוחט: הבעיה שלנו שאנחנו מזרימים כל הזמן.
דוד טל: אתה אומר את זה בצורה צינית, ציפיתי לשמוע ממך תגובה רצינית.
דוד ואיש: התשובה פשוטה מאוד.
דוד ואיש: אם אתה שואל אותי - אם למפעל הזה לא היה עתיד עסקי והיה צריך להמשיך להנשים אותו, אם המסקנה שלנו הייתה שצריך לסגור אותו עכשיו, כי אנחנו לא רואים שתהליך של הנשמה, של הזרמה של כספים אך ורק כדי לשמר את התעסוקה הוא תהליך שיש לו סיכוי להתמיד, זה מה שהיינו עושים.
דוד ואיש: אנחנו לא צריכים להתמודד עם הבעיה הזאת כיוון שאנחנו הגענו למסקנה הפוכה, הגענו למסקנה שכן יש לזה עתיד עסקי, אבל בתנאים מסוימים שאנחנו ממליצים עליהם, שזה כולל כל מיני צעדי התייעלות, זה כולל קיצוצים בעלויות, זה כולל פיטורים של מספר עובדים שצריך לפטר אותם בהקשר של אותם מפעלים בעייתיים, זה כולל במוקד של כל העניין הזה הפרטה של אותן יחידות שאנחנו רואים אותן כבעלות זכות קיום.
יעקב ליצמן: אני שואל שאלה, אדוני מדבר על נושא של הפרטה, האם אתה מדבר גם על הקרקעות?
דוד ואיש: אני באמת רוצה להעיר בנושא הקרקעות.
דוד ואיש: הטעות הכי גדולה היא לבוא ולהגיד שתע"ש יושבת על קרקעות יקרות מאוד ולכן יש מקורות וצריך להתחיל להסתכל על זה כמקור, כי המשמעות היא שבמקום להסתכל על תע"ש כעסק שמעסיק עובדים, אני אהפוך את תע"ש לתע"ש נדל"ן.
דוד ואיש: בתהליך ההפרטה אנחנו מדברים באופן חד משמעי שנושא הקרקעות יהיה מחוץ לתהליך ההפרטה.
דוד ואיש: היזם לא יקבל אפילו סנטימטר אדמה.
יעקב ליצמן: אני שאלתי, ואני רוצה לשמוע תשובה כי זה חשוב.
יעקב ליצמן: אני יכול להבין מכאן - וזה התחייבות - הרי מה שאנחנו רואים עד עכשיו מרוב ההפרטות, שהוא לוקח, סובל שנה, שנתיים, אחר כך הוא נכנס לנדל"ן והכסף בצד.
יעקב ליצמן: אני רוצה להבין כאן שזה לא העניין הזה, שאתה, בו בזמן בהפרטה, תביא החלטה שהקרקע חוזרת למדינה.
דוד ואיש: הקרקע תישאר בבעלות המדינה באופן חד משמעי.
דוד טל: מר ואיש, לא ברור לי - נניח שאנחנו נשעה להמלצותיך ונפריט את תע"ש.
דוד טל: אני אקנה את תע"ש והעסק הזה באיזה שהוא מקום ייתקע וזה לא יעבוד.
דוד טל: הוא יצטרך לפטר, נניח, את כל העובדים.
דוד טל: המשמעות היא שלמדינה יהיה הרבה יותר קשה לתמוך במפעל ששייך לאדם פרטי מאשר כאשר המפעל הזה שייך למדינה כפי שהוא, אז אולי היא לא תתמוך בו ותחסל אותו לגמרי, ואינני רוצה להגיע למצב כזה.
דוד ואיש: במצב הזה המדינה תבוא ותעשה שיקול, תסתכל על הנושאים שיש בהם אינטרס ביטחוני מובהק, ואותם צריך לשמר, והיא תדאג להמשיך לקיים את אותם מקומות שיש בהם אינטרס ביטחוני מובהק.
דוד טל: האם היום אין אותו אינטרס ביטחוני מובהק לשמר את זה במסגרת הזאת?
דוד ואיש: אני אומר שוב, אנחנו לא נאלצים להתמודד עם השאלה של הסגירה בכלל, וחבל שאתם מסיתים את הדיון לכיוון הזה, כי ההמלצה שלנו היא שצריך לתת לתע"ש להמשיך להתקיים.
דוד טל: כן, אבל אדוני מדבר על פיטורים, אז פיטורים בעבר, ועוד להמשיך את הפיטורים, השנה הזאת יפוטרו כך וכך, כמה אתם ממליצים לפטר?
דוד ואיש: אנחנו לא ממליצים לפטר.
דוד טל: סליחה, נוציא את הפרוטוקול.
דוד ואיש: אני אמרתי שיש מספר מפעלים, המפעלים האלה הם מוקדים בעייתיים שלא בהכרח כולם צריכים להתקיים.
דוד טל: ואתם ממליצים לפטר.
דוד ואיש: ואנחנו ממליצים שאותם מפעלים יטופלו בעיקרון על ידי הוצאתם מחוץ לתע"ש והפעלתם, או סגירתם, אם אפשר להפעיל אותם על ידי גורם אחר.
דוד ואיש: מדובר במפעלים האלה בסך הכל, כוח אדם - סדר גודל של מעל 500 איש כוח אדם כולל באותם מפעלים.
דוד ואיש: לא בהכרח כולם יפוטרו.
עמיר פרץ: אתה מכיר את ההוא שרצו להוציא אותו להורג והשופט אמר לו: אתה יכול לבחור בין כמה אפשרויות: אתה יכול בתלייה, בירייה או בכיסא חשמלי.
עמיר פרץ: אמר: אני רוצה כיסא חשמלי.
עמיר פרץ: באו להכניס אותו לכיסא החשמלי - לא הצליחו כי הוא היה שמן.
עמיר פרץ: מנסים, לא מצליחים.
עמיר פרץ: אומרים לו: חביבי, אתה חייב לעשות דיאטה.
עמיר פרץ: אמר להם: אין לי מוטיבציה.
עמיר פרץ: עכשיו תראה מה אתה רוצה לעשות לתע"ש.
עמיר פרץ: אתה רוצה להגיש לנו הסדר של דיאטה עם שחיטה בסוף.
עמיר פרץ: אתה רוצה גם דיאטה, גם הפרטה, ופה אתה הולך לעשות את טעות חייך אם אתה תבנה תכנית כלכלית בהחלטה אסטרטגית על הפרטה.
עמיר פרץ: אני מודיע לך: הפרטה אין, נקודה.
עמיר פרץ: תכנית הבראה - בבקשה.
עמיר פרץ: הפרטה - שכח מזה, נקודה.
דוד ואיש: צמצום כוח אדם שהזכירו פה, גם ביחידת הסמך היה וגם בתקופה שהחברה היא חברה ממשלתית, והמעמד של העובדים, יכולת הקיום שלהם והמשך התעסוקה שלהם לא מובטחים יותר ביחידת סמך ולא מובטחים יותר בחברה ממשלתית מאשר בחברה פרטית.
דוד ואיש: חברה פרטית, עם היכולת שלה, ועם הגמישות שיש לה לתפקד נכון בשוק העסקי שתע"ש צריכה לתפקד בו, יש לה סיכויים טובים יותר להגיע להצלחה עסקית.
דוד טל: מר אילן גילאון, אחריו מר עופר חוגי, אחריו גינדי ריגר.
אילן גילאון: אינני יודע אם יש לי מוטיבציה עכשיו להגיד משהו.
אילן גילאון: אתה בטח רוצה לשמוע את דעתי הבלתי מקצועית לחלוטין.
אילן גילאון: אוצר זה לא דבר ערטילאי אדוני היושב ראש, תאמר שר האוצר.
אילן גילאון: אתה מדבר על עבודה ורווחה, תאמר שר העבודה והרווחה.
אילן גילאון: אלה הם הדברים המרכזיים.
אילן גילאון: עכשיו מינו ועדה לתע"ש?
אילן גילאון: מצוין, בואו פעם אחת נשמיט את הדבר הזה.
אילן גילאון: בואו נמנה למפעל הכי יקר במדינת ישראל.
אילן גילאון: יש דבר אחד שהוא הרבה יותר יקר מהתע"ש, שהוא קשה מנשוא - מדינת ישראל היא פשוט נטל קשה מנשוא על האוצר.
אילן גילאון: אז בבקשה, תמכרו אותה למר יולי עופר או למר ריגר פישמן, תנו לו לנהל את זה, אפשר לצמצם, האמן לי, את העובדים, את השרים, את כל מי שמטפל בזה, ויהיה הרבה יותר זול.
אילן גילאון: ההחלטה היא החלטה פוליטית.
אילן גילאון: יש מכשיר שנקרא תקציב, במכשיר הזה אפשר להשתמש, אפשר להשתמש עד הסוף, בלי משמעויות אחרות.
אילן גילאון: ואם אנחנו ביד אחת מנסים לקנות מקומות עבודה וביד שנייה יש סכנה ל500- עובדים, וכל זה כדי שמה יקרה?
אילן גילאון: התע"ש יוצא ומקרין כלפי כל האחרים.
אילן גילאון: אני כמו סוס, אני לא יודע כלום.
אילן גילאון: לא יודע מאזן, לא יודע כלום.
אילן גילאון: לא רוצה מובטל אחד נוסף מחר בבוקר, לא יכול להיות.
אילן גילאון: אם זה עולה למדינה - שתשלם, אלוהים ישלם לה.
אברהם-בייגה שוחט: תיסע לאשדוד ותגיד לעובדי הנמל להפסיק את השביתה.
אברהם-בייגה שוחט: אתה לא רוצה שיהיו מובטלים?
אברהם-בייגה שוחט: סע לאשדוד.
אילן גילאון: אתה יודע איך אני יודע שאני צודק?
אילן גילאון: תנסה להפריט, תמכור את המדינה שלך לאחד היזמים האלה.
אברהם-בייגה שוחט: תיסע לאשדוד, תגיד לעובדי הנמל, שמרוויחים 50,000 שקל, שיפסיקו את השביתה שלהם, יחד עם מר חיים כץ.
חיים כץ: מר אברהם שוחט, פעם ראשונה שאנסתי אותך לתת לפיתוח בגלקסי 70 מיליון, מכרנו את זה ב600- מיליון.
חיים כץ: אם זה היה תלוי בך, היית נותן את תע"ש מתנה, אני לא יודע למי, כמו שנתת את מניות סלקום לחברים שלך, ואתה, אין לך רגישות חברתית ואינך יודע מה זה בן אדם.
חיים כץ: אתה יודע מה זה מפוטר?
חיים כץ: בן אדם מעניין אותך בכלל?
חיים כץ: לא מעניין אותך כלום.
חיים כץ: אתה אשם לא קטן בכך שהם יושבים פה.
דוד טל: מר חיים כץ, אין לנו עניין כאן לעבור לפסים אישיים.
דוד טל: יש לך מה לומר, אמור את דברך.
חיים כץ: הוא שלח אותי לאשדוד.
חיים כץ: מתי הצהרת בשקל פעם בחיים שלך?
חיים כץ: מתי הצהרת?
יעקב ליצמן: אני מוחה על מה שהוא אומר.
אילן גילאון: אני רוצה לסיים את דבריי.
אילן גילאון: המשפט האחרון שרציתי להגיד, אדוני היושב ראש, הוא לשר האוצר.
אילן גילאון: איך אני, שלא מבין כלום בכלכלה, מבין שאני צודק?
אילן גילאון: כי אני יודע שאם שר האוצר - אלה שאתה קורא להם "האוצר", החברה שלו, היו מנסים לקחת את המפעל הכי גדול, את המפעל כולו, את המדינה, ולהפריט אותה ולמכור אותה לאחד היזמים במחיר שהושקע בה, אף יזם לא היה קונה אותה.
דוד טל: אפילו לא בחצי.
אילן גילאון: אפילו לא ברבע.
אילן גילאון: אז אני יודע שבלי להיות כלכלן אני צודק, שתפקיד של מדינה הוא לתת מקומות עבודה, מה לעשות?
אילן גילאון: משלמים גם על דברים אחרים.
דוד טל: מר עופר חוגי, בקצרה ידידי.
עופר חוגי: אני רואה שתע"ש, נותנים לה דין אחר מחברות ממשלתיות אחרות.
עופר חוגי: או שהמדינה
עופר חוגי: אינני חושב שהוועדה הולכת לכיוון של לצמצם אותם ועוד לכיוון של הפרטה, ולצמצם את המפעל הזה.
עופר חוגי: המפעל הזה יכול להיות רווחי ויכול להיכנס למסלול נכון יותר, עם חופש גדול יותר, ותנו להם את האפשרות גם להשקיע, תוך כדי בקרה.
עופר חוגי: ואין שום סיבה להכניס אותם ל"מיטת סדום".
עופר חוגי: עשו את זה בשנת 1995, ואם תעשו את זה הפעם, אז עוד 5 שנים נשב שוב על תע"ש.
עופר חוגי: חייבים לפתור את הבעיה.
עופר חוגי: תנו להם להיכנס לשוק החופשי של הנדל"ן, למכור את הנדל"ן במקומות שהם נמצאים, להזרים כסף לתוך החברה וזה ייתן את ההבראה של החברה.
דוד טל: מר גינדי ריגר, בקצרה בבקשה.
גינדי ריגר: מה קורה במדינה?
גינדי ריגר: אין מקומות עבודה, אנחנו משקיעים מיליארדים להכשרה מקצועית, לבנות את מקומות העבודה החדשים ובו בזמן יש לנו עובדים מצוינים שיש להם מקום עבודה, אבל צריך עזרה מהמדינה.
גינדי ריגר: אז מה אנחנו צריכים לעשות?
גינדי ריגר: לא לקחת כסף להכשרה מקצועית ולא לבנות עוד יותר מקומות עבודה, אלא לתת אפשרות במקומות עבודה קיימים.
דוד טל: מבין העובדים אני מבקש לתת רשות דיבור לשניים.
משה אהרון: לפני כעשור, במפעל מגן, הכריחו אותנו לסגור את קו המאג - מאג כולנו מכירים - לפני כ3- שנים לצה"ל הייתה בעיה קשה והוא נזקק לאלפי מאגים בזמן קצוב מאוד.
משה אהרון: באו אלינו, אנחנו אמרנו שאנחנו כבר פיטרנו את האנשים, הרסנו את הקווים ופשוט מאוד, אין מה לעשות.
שמואל קרן: אנחנו לא בזק.