GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יורם וקשלר: קיבלנו למשמרת ולטיפול 3,700 אנשים עם פיגור שכלי.
יורם וקשלר: לא מדובר רק על ילדים, מדובר על ילדים, על מבוגרים, על זקנים, מדובר על אנשים סיעודיים קשים, מדובר על אנשים עם בעיות נפשיות או הפרעות התנהגות קשות, מדובר על אנשים עם צווים מבתי-משפט.
יורם וקשלר: אין לאן לשלוח הביתה.
יורם וקשלר: מה זה נשלח הביתה?
יורם וקשלר: אנחנו לא יכולים לשלוח הביתה.
יורם וקשלר: כל הכבוד לכולם שנותנים בנו הרבה אמונה.
יורם וקשלר: כסף לא נותנים, אבל טיפול רוצים.
יורם וקשלר: אני לא רואה פה את הנציגים של משרד העבודה והרווחה שאני מכיר, האגף לטיפול באדם המפגר.
דוד טל: כולם היו צריכים לנסוע, וקיבלתי אישור מוועד העובדים כדי שוקשל, מנהל האגף יגיע ובן-עמי יגיע ופוזנר יגיע, אבל כל העובדים האחרים ירדו לדימונה.
יורם וקשלר: כל הכבוד למדינה ולמשרד העבודה והרווחה שנותן בנו אמון, אבל זה ניצול ציני להאמין שנמשיך לטפל באנשים ללא כסף, חודש, חודשיים, אולי שלושה חודשים.
יורם וקשלר: זאת אגדה להאמין שזה יכול להיות.
יורם וקשלר: עם כל הכבוד, אתם אנשים טובים ואתם מאמינים שאנחנו לא נפגע בחניכים ולא נפגע בחסרי ישע, כי מי שיפגע בחסרי ישע ייכנס לכלא.
יורם וקשלר: אנחנו נפגע בחסרי ישע?
יורם וקשלר: אנחנו נפגע באנשים עם פיגור שכלי?
יורם וקשלר: האם אתם רוצים לגרום לכך שאנחנו נעשה את זה?
יורם וקשלר: בשום פנים ואופן אנחנו לא נעשה את זה.
יורם וקשלר: אנחנו לא ניתן בשום פנים ואופן שמישהו יפגע בהם.
יורם וקשלר: אנחנו דורשים פתרון היום, כמו שחבר הכנסת גילאון אמר.
יורם וקשלר: חייב להיות פתרון לדבר הזה.
עמוס ישראל: קשה לי לשמוע חלק ממה שקורה פה, כי כשלפני יומיים התראיין מנהל פנימייה ברדיו ואמר שישלח ילדים הביתה, הילדים האזינו לרדיו.
עמוס ישראל: צריך לצאת מסר שאף אחד לא יצא הביתה.
עמוס ישראל: אנחנו התנדבנו כדי שהילדים לא ילכו הביתה.
עמוס ישראל: אין לי בעיה כלכלית.
עמוס ישראל: אין לי חמישה ילדים באומנה, אין לי ארבעה ילדים באומנה.
עמוס ישראל: יש לי שניים, אני אשרוד.
עמוס ישראל: המשפחה שלי תעזור, המשפחה של המשפחה תעזור.
עמוס ישראל: אני מודיע: אני לא שולח את הילדים שלי הביתה.
עמוס ישראל: הבעיה היא שכולם מנצלים את זה, שאנחנו, גם בסיבוב הקודם לפני שנתיים, כשנכנסו לחובות של 10,000, 15,000, 20,000 שקלים למשפחה, וגם כך כולם יודעים שקשה לגמור את החודש, למה כולם גונבים לילדים שלי את הכסף?
שמואל רון: אני מנהל פנימייה, ואני מזדהה עם החבר שדיבר לפני.
שמואל רון: הילדים שומעים רדיו.
שמואל רון: אני דיברתי ברדיו ביום ראשון בבוקר, וכשחזרתי מירושלים, ביום ראשון בערב, חיכו לי הילדים בשער ושאלו אותי מה יהיה.
שמואל רון: אספתי את כל הילדים, והם בחרדה.
שמואל רון: הנה, דבר אותנטי.
שמואל רון: אתמול בבוקר כותב לי ילד: "אני רוצה להגיד לך משהו.
שמואל רון: אתה יודע מה קורה בבית שלי.
שמואל רון: האם אתה יכול לוותר לי?" לוותר לו? מה הוא עשה?
שמואל רון: נכון, אנחנו נעשה הכול בשביל לא לשלוח אותם הביתה, אבל תגידו לי איך.
שמואל רון: את מנהל הבנק שלי זה לא מעניין.
שמואל רון: אין לנו כלום, חלילה, נגד העובדים, זכותכם לחיות בסכסוך, זכותכם לשבות, אנחנו מכבדים את רצונכם, מכבדים אתכם.
שמואל רון: התביעה שלנו היא לממשלת ישראל.
שמואל רון: ממשלת ישראל נתנה לנו את הילדים עם צווים של בית-משפט, שהממשלה תאמר לנו איך יש תורה בלי קמח.
שמואל רון: איך נחזיק את הילדים בלי כסף?
שמואל רון: תאמרו לי אתם.
שמואל רון: יש לי היום גירעון של מיליון שקל בבנק, לא בגלל השביתה הזאת.
שמואל רון: יש לי כל הזמן גירעון, ואני מושך מחודש לחודש, ואם מגיעים לי עוד 600,000 שקלים, שהיו צריכים להיכנס אתמול לבנק, תאמרו לי אתם מה לעשות.
שמואל רון: אני לא אשלם משכורות לעובדים, העובדים יחכו עוד שבוע, יחכו עוד חודש, גם אני אחכה, אבל אוכל לילדים וחשמל ומים ודברים שוטפים והסעות לבית-ספר.
שמואל רון: תאמרו לי היום איך אני מחר מחזיק את הילדים בלי כסף.
דליה אהוד: הייתי רוצה דווקא להיאחז בכל אותם נתונים וכל אותם תיאורים שנתת לנו על המצב החריג כדי להגיד שרק זה עוד היה חסר לנו.
דליה אהוד: אם אנחנו נמצאים במאה שאנחנו נמצאים, ועדיין מתלבטים איפה המרכיב של הנושא החברתי נמצא בביטחון הלאומי, אוי לנו.
דליה אהוד: אני מציעה מה שאמר כאן אבא, שבשבילו ובשביל שכמותו כולנו נמצאים כאן, שזה יהיה המסר של היום הזה: תיכנסו למשא-ומתן עד שיעלה עשן לבן.
דליה אהוד: עוד היום.
דליה אהוד: אסור שמחר יהיה המצב הזה.
מיכל פרטנר: באתי מרחוק, השארתי עשרה ילדים בבית, יש לי חמישה ילדים ביולוגיים, חמישה ילדים מפגרים שאני מטפלת בהם ומגדלת אותם כבר 12 שנים בבית הפרטי שלי, בתוך המשפחה שלי, הם חלק מהלב שלי.
מיכל פרטנר: האומנה הוא מעשה של צדק חברתי, לא של צדקה.
מיכל פרטנר: כשלקחתי ילדים לאומנה, הרגשתי שאני עושה מעשה אמיתי של סולידריות חברתית, אבל לקחת את הדבר הזה היום ולהגיד "תממנו מתוך הכיס שלכם מאבקים פוליטיים או של איגוד מקצועי", זה אי-צדק ממדרגה ראשונה, זה שימוש ציני ברצון הטוב של 1,000 משפחות אומנה בישראל, להכניס אותנו למאבקים הבין-מקצועיים האלה.
מיכל פרטנר: משפחות האומנה הם רשת ההצלה של הילדים לפני הרחוב.
מיכל פרטנר: אולי אתם לא יודעים, אבל אנחנו עובדים 365 ימים בשנה, ללא חופשים, כולל יום-כיפור, בהתנדבות.
מיכל פרטנר: משפחות האומנה מקבלות רק החזרי הוצאות.
מיכל פרטנר: אנחנו לא מקבלים שכר עבור העבודה שלנו.
מיכל פרטנר: וב-1 בחודש אנחנו מגיעים לבנק ומגלים שמישהו נגע בחשבון הבנק שלנו כדי לממן מאבק מקצועי.
מיכל פרטנר: זה קצת ציני להגיד "תגלי אתנו סולידריות חברתית".
מיכל פרטנר: סליחה, אני עושה את זה כבר 12 שנים.
מיכל פרטנר: את לא אתי בסולידריות החברתית כשאני מגדלת 12 שנים ילדים מפגרים יום ולילה.
מיכל פרטנר: יש גבול לסולידריות.
מיכל פרטנר: את לא יכולה עכשיו לבוא ולהגיד: בואי תהיי שותפה אתי, תעזרי לי, תפני לאוצר.
מיכל פרטנר: זה דבר גועלי להגיד את זה לאנשים כמונו.
יצחק שני: אין לי דבר נגד העובדים, אין לי דבר נגד כל אלה שנלחמים על זכויותיהם.
יצחק שני: השאלה שלנו היא מה עושים עם אותם הילדים, שנשארנו שבויים יחד אתם.
יצחק שני: הפנימיות האלה היו שורדות במידה ולא היו גוררות חובות של שנים ועיוותים שונים ומחסור בתקנים ובעיות עצומות.
יצחק שני: מאז ועדת לנגרמן אנחנו עובדים לפי תקנים של 1976, עם אוכלוסיות עכשוויות, עם ילדים שעוברים ניצול מיני.
יצחק שני: כבוד היושב-ראש זוכר ודאי את הדיון שהיה כאן בוועדה על ילדים שהיו צריכים לעבור לפנימיות שלנו מבתי-חולים פסיכיאטריים.
יצחק שני: את כל אלה אנחנו קולטים.
יצחק שני: השאלה היא, מדוע מצפים מאתנו שנתמודד עם כל תחלואי החברה, כשאנחנו לא מסוגלים לעמוד במשימה הזאת, ומצפים מאתנו שנהיה יפי נפש, נחזיק את הילדים, נטפל בילדים.
יצחק שני: יש לנו בעיה של מוגנות ילדים בלילות.
יצחק שני: אנחנו חרדים.
יצחק שני: אנחנו מטפלים בילדים שתוקפים מינית.
יצחק שני: מה נגיד לאב שילד שהוא מסר לאחריותנו לפנימייה, אנחנו לא מסוגלים להגן עליו בלילות?
יצחק שני: למה?
יצחק שני: כי אנחנו מושכים את השמיכה.
יצחק שני: כפי שאמר איש האוצר, אי-אפשר למשוך את השמיכה יותר, כי היא קרועה.
יצחק שני: אנחנו מבקשים מכנסת ישראל, מממשלת ישראל, שתציל את הילדים חסרי הישע.
ברכה רג'ואני: אומנם אני עושה הרבה פעילויות ציבוריות גם בנושא של הדיור וגם בנושא של החד-הוריות, אבל אני לקחתי אלי נערה בת 16 כמשפחה אומנת, ואני פונה לאוצר: תפסיקו לנצל אותנו.
ברכה רג'ואני: תפסיקו לנצל אותנו, כי מתוך החולשה שלנו אנחנו נתקומם.
ברכה רג'ואני: די, מספיק לנצל.
ברכה רג'ואני: אתם פוגעים בכל הנושא החברתי.
ברכה רג'ואני: אתם פוגעים ומכים, ושם אתם חותכים ושם מקצצים.
ברכה רג'ואני: אני מבינה את העובדים, כי גם הם בני אדם, הם רוצים לאכול ולשתות ולחיות בכבוד.
ברכה רג'ואני: אבל, מצד שני, אנחנו רוצים לתת לילדים האלה, שאנחנו מטפלים בהם.
ברכה רג'ואני: לקחתי את הנערה הזאת, כדי שהיא לא תיזרק לרחובות.
ברכה רג'ואני: אני רוצה להציל אותה, ויש פה עוד הרבה הורים שרוצים להציל את הילדים.
ברכה רג'ואני: אל תנצלו אותנו.
ברכה רג'ואני: מספיק.
ברכה רג'ואני: אני גרתי ברחוב, ואני יודעת מה זה להיות ברחוב, אבל אני לא אתן לאוצר על חשבון של אנשים אחרים, שגם רוצים להציל את הילדים שלהם, ושהם גם יהיו בקבוצות סיכון אלה ואחרות, לפגוע בנו.
ברכה רג'ואני: מספיק לנו.
יוסף רימל: שמענו הרבה מאוד על ילדים.
יוסף רימל: יש המון קשישים, יש המון אנשים סיעודיים בגילאים 30, 40, 50, שלא שומעים עליהם היום.
יוסף רימל: זה לא רק הילדים.
יוסף רימל: הזקנים האלה והקשישים האלה והסיעודיים האלה, אפילו אם יש להם משפחות, הם לא יכולים להגיע הביתה.
יוסף רימל: אני חייב בבוקר שוב לדבר עם הבנק.
יוסף רימל: מי שירוויח בסופו של דבר זה רק הבנקים, מפני שהם ייקחו ממני ריביות, וריביות על חריגה ייקחו ממני, ואני לא יכול לבוא אליכם לבקש להחזיר לי את זה.
יוסף רימל: ניסינו את זה בפעם הקודמת ולא קיבלנו את זה.
יוסף רימל: אני רוצה שהוועדה תבין היטב, שאפילו אם מחר בבוקר יתחילו העובדים לעבוד, הם לא עבדו חודש, אז על כל שולחן ושולחן יש ערמות, ועד שזה ייכנס למחשב, עד שיעבירו את הכספים.
יוסף רימל: זה לא מחר.
יוסף רימל: אפילו אם היום ב-24:00 מגיעים להסכם, מחר בבוקר כולם בעבודה, אבל לא יהיה כסף מחר, עד שתבוא החלטה של מישהו שיגיד: חייבים להעביר מקדמות, ולא 20%-30%.
יוסף רימל: יש חובות של חודשים, שלא עשו את העבודה כמו שצריך.
יוסף רימל: זה לא המקום לדבר על הדברים האלה, אבל חייבים למצוא את הפתרון.
דוד טל: אומרים לי כאן שהחומר מוזרם למחשב ומעובד.
דוד טל: הם לא הפסיקו את העבודה.
מיכל פרטנר: מוסר התשלומים של משרד העבודה והרווחה הוא שערורייתי.
מיכל פרטנר: המשרד משתמש באנשים האלה בתור בנק למימון המשרד.
מיכל פרטנר: זה לא ייתכן.
מיכל פרטנר: משרד התשלומים הוא בלתי-אפשרי, ומשפחות אומנה יכולות, עוד פחות מהמוסדות, לעמוד במוסר התשלומים האלה.
אורית עמיאל: בחודש יולי פנינו כדי להקליד נתונים במחשב של משרד העבודה והרווחה, כאשר עבדו אנשים, והיו חופשיים, ואי-אפשר היה להקליד, לאחר מכן ביטלו לנו הקלדה, לאחר מכן היו חגים, לאחר מכן הגיעו העיצומים.
אורית עמיאל: זאת אומרת, שמחודש יולי אנחנו בפיגור.
אורית עמיאל: גם אם עכשיו יחזרו, נהיה בפיגור של לפחות עוד חודשיים.
תמי מולד-חיו: אני שומעת את הסיפורים והם מזעזעים, אבל לא רק ילדים, ולא רק מפגרים, ולא רק נכים נפגעים.
תמי מולד-חיו: משרד העבודה והרווחה מטפל בהרבה מאוד קבוצות אוכלוסייה, ואני תוהה איך יכול להיות שבכל פעם, אבל בכל פעם, כשיש מאבקי שכר, יושבים מולנו אנשים מן האוצר ומספרים לנו שלילדים לא יהיה איפה לישון, לאנשים לא יהיה מה לאכול.
תמי מולד-חיו: כל המערכות קורסות, משום שאין כסף.
תמי מולד-חיו: אף פעם אין כסף, אז אולי צריך לשאול למה כן יש כסף, ואיך זה יכול להיות.
תמי מולד-חיו: הבחינה צריכה להיות של סדר העדיפויות.
תמי מולד-חיו: איך יכול להיות שמשנת 1998 ועד עכשיו נמשך מאבק?
תמי מולד-חיו: ואיך יכול להיות שאנחנו יושבים כאן, ואתה שומע מכולם, שאומרים לאוצר "שבו עכשיו", העובדים אומרים "אנחנו מוכנים לשבת".
תמי מולד-חיו: נשב ונדבר, נגיע למשא-ומתן, נגיע לאיזה פתרון שנוכל לחזור לעבודה.
תמי מולד-חיו: זאת השאיפה של כולם בחדר, אבל ממך אני שומעת מסר שאומר:
תמי מולד-חיו: אנחנו לא נשב אתכם עכשיו, אנחנו צריכים לשבת ולפתוח את זה במסגרת כוללת יותר.
תמי מולד-חיו: בינתיים אנשים במצוקה מאוד קשה.
תמי מולד-חיו: יש דברים שלא יכול להיות שייפתחו בכל שנה מחדש, או בכל שנתיים מחדש.
תמי מולד-חיו: לא יכול להיות שבשביל שנכים יקבלו את מה שהם צריכים כדי לחיות הם יצטרכו לשכב ברחובות מול משרד האוצר ומשרד ראש הממשלה.
תמי מולד-חיו: רק כך הנכים קיבלו את שלהם.
תמי מולד-חיו: מתי זה ייפתר?
אוסמה אבו דאוד: אני הנציג היחיד מהסקטור הערבי.
אוסמה אבו דאוד: לא מזמן אושר לנו במשרד לפתוח מסגרת פארא- אשפוזית בסקטור הערבי, והיא נפתחה בחודש אוגוסט.
אוסמה אבו דאוד: מחודש אוגוסט עד היום הזה, הפנימייה מומנה מבחינת הוצאות - אוכל, שתייה וכן הלאה - על חשבון הכיס שלי והחובות שלי בבנק.
אוסמה אבו דאוד: קיבלתי רק לפני שבוע הודעה שהכול אושר, ואני צריך לקבל כסף, ופתאום יש שביתה.
אוסמה אבו דאוד: אנחנו באוברדרפט של מיליון שקל על פנימייה חדשה, על 15 ילדים שבתוך המסגרת.
אוסמה אבו דאוד: היה מדובר שתוך שנתיים וחצי יהיו 30 ילדים, אני רואה שתוך שנה נגיע ל-30 ילדים.
נורית גבעון: אני הנציגה של מרכז להכשרה מקצועית ארצי של התלמידים.
נורית גבעון: משרד העבודה מנסה לעזור למובטלים בארץ למצוא מקומות עבודה על-ידי זה שמכשירים אותם ללימודים, ובזמן שאנחנו מוכשרים ללימודים לרכוש מקצוע, אנחנו לא יכולים לצאת לעבוד, ולכן אנחנו מקבלים דמי אבטלה.
נורית גבעון: כואב לי הלב לשמוע פה על כל האוכלוסייה של המסכנים והחוסים וחסרי הישע, אבל, בוקר טוב, יש גם מובטלים שלא מקבלים כסף כבר חודשיים.
נורית גבעון: הדבר הראשון שראיתי ב-14 באוקטובר בבית הספר שלי, שהדיווחים לביטוח-לאומי לא יועברו החודש, כי יש עיצומים במשרד העבודה והרווחה, ובאמת הדיווחים לא הועברו, וגם אם הם יועברו מחר בבוקר, כשתפתרו את הבעיה, הביטוח הלאומי בשביתה.
נורית גבעון: אין כסף, לא נכנסים דמי אבטלה.
נורית גבעון: מה אנחנו צריכים לעשות עכשיו?
נורית גבעון: אומרים לנו: תמשיכו ללמוד בקורסים.
נורית גבעון: אתמול חברה שלי מהכיתה קיבלה התקפת חרדה, כי מחודש ספטמבר אין לה שקל בארנק והיא לא יודעת מאיפה היא תשלם שכר דירה.
נורית גבעון: חוזרים שיקים והוראות קבע.
נורית גבעון: זה לא מעניין אף אחד שיש עוד אוכלוסייה של מובטלים, שלא רוצים להיות מובטלים, הם רוצים ללמוד ולצאת החוצה.
שגיא כהן: כנציג מאותה קבוצה אני רוצה לחדד ולומר, שמעתי פה סיפורים מזעזעים.
שגיא כהן: אני מייצג אוכלוסייה אחרת, אבל נראה לי אבסורד שמנהלים מאבק למען אוכלוסייה על גב האוכלוסייה.
ניצה בן-דוד: אני מנהלת הפנימייה בית-שבתאי בחיפה, הילדים שאני מחזיקה בפנימייה קטנטנים, הם בני חודש-חודשיים.
ניצה בן-דוד: רוב הילדים סודרו באמצעות צווים.
ניצה בן-דוד: אם הילדים האלה יוצאו הביתה, נעבור על החוק.
ניצה בן-דוד: אין לנו בתים לשלוח את הילדים.
יובל אפלבוים: לא אנחנו, ממשלת ישראל.
ניצה בן-דור: המצב החמור שאליו נקלענו נובע מתהליכים רבי שנים.
ניצה בן-דור: התעריף שלנו נמוך מההוצאות, והמדינה יודעת את זה.
ניצה בן-דור: מוסר התשלומים של המשרד ושל המדינה הוא גרוע.
ניצה בן-דור: המדינה חייבת לנו כל הזמן הרבה כסף.
ניצה בן-דור: לכן, כל יום אנחנו בסכנה של התמוטטות, כשכולנו מוסדות שבחרו לשרת את המדינה.
ניצה בן-דור: יש לנו חוזים, יש לנו הסכמים, אנחנו מחויבים על-פי החוזים האלה לעבוד על-פי החוק, להעסיק אנשים על-פי החוק, להסיע את העובדות בלילה הביתה, ואת זה אנחנו לא יכולים לעשות.
אילן גילאון: אדוני, המצב האבסורדלי הזה קיים בכל מקום שמדינה מבקשת להשתחרר מהאחריות שלה לאזרחים, בכל מקום שהנכים, המפגרים, הילדים והמובטלים נמצאים.
אילן גילאון: הכי קל, בשיטה הזאת, זה להסית את אלה באלה.
אילן גילאון: שיטת הקונספירציה עובדת כך: מי האויב של הילדים?
אילן גילאון: עובדי המשרד.
אילן גילאון: בסופו של דבר, לי לא נוח, משום שצריך לדבר עם פקיד האוצר, ולא פקיד האוצר אשם.
אילן גילאון: יש לנו נטייה לקחת את פקיד האוצר, ובפסח לקרוא תמיד לפרעה ובפורים לקרוא להמן.
אילן גילאון: שר האוצר החדש, סילבן שלום, זה שהיום פועל נגד שר האוצר שחוקק חוקים חברתיים, אמר שאנחנו קודם כול מקשיבים ואחרי זה מחליטים.
אילן גילאון: זאת מלחמת האנשים הנצרכים לשירותים של המשרד מול עובדי המשרד, וזאת מלחמת אח באח, וחברה שיש בה השתחררות מכל מה שחלש בתוכה.
אילן גילאון: כבר נמאס הסיפור הזה שזאת שנה קשה, גם השנה הקודמת היתה קשה וגם זאת שלפניה היתה קשה.
אילן גילאון: היא לא היתה קשה לבנקים והיא לא היתה קשה לתאגידים, היא לא היתה קשה לחברות הביטוח, היא לא היתה קשה לסוחרי כוח-אדם, היא לא היתה קשה.
אילן גילאון: היא קשה תמיד לאותן אוכלוסיות.
מיכל פרטנר: אף פעם זה לא זמן טוב לדפוקים.
אילן גילאון: תמיד מחפשים את האזרח, אף פעם לא מחפשים את האחריות של המדינה.
אילן גילאון: לא נשלח אח יד באחיו.
אילן גילאון: אני רוצה לבקש, להתחנן ולזחול, מעובדי משרד העבודה והרווחה, בתוך העיצומים, בתוך השביתה, קודם כול להעביר את תשלומי ההעברה שצריך להעביר.
נורית גבעון: איך תעביר אם הביטוח הלאומי לא עובד?
אילן גילאון: הבקשה שלי מופנית לכל מי שאחראי לכל הדברים הללו, ובעניין הזה אני לא מבחין בין ביטוח לאומי לבין משרד העבודה והרווחה.
יובל אפלבוים: אתה יודע בעצמך ששר הרווחה, על-פי חוק, רשאי לפנות לשר האוצר ולבקש ממנו העברת מקדמות לכל המוסדות.
מיכל פרטנר: הוא אמר שהוא קולגיאלי לעובדים שלו, שהוא יהיה קולגיאלי למתנגדים שלו.
מיכל פרטנר: גם אני עובדת אצלו.
אילן גילאון: אדוני היושב-ראש, אנחנו לא יכולים גם לעזוב את הצד השני.
אילן גילאון: אני שומע פה דיון של שעה, שמנהל המשרד בכלל לא נמצא, הנהלת המשרד לא נמצאת.
דוד טל: באישור יושב-ראש הוועדה.
אילן גילאון: אני שומע פה מנציג האוצר שאמר קודם שיש "תביעות פראיות", שבכלל אין משא-ומתן.
אילן גילאון: איך יש "תביעות פראיות" אם אין משא-ומתן?
אילן גילאון: את האנשים האלה, המאבק הזה בין הרווחה לאוצר, לא צריך לעניין.
אילן גילאון: ההעברה צריכה להתבצע היום, וכך גם המשא-ומתן.
אמנון בן-עמי: אני סמנכ"ל משאבי אנוש במשרד העבודה והרווחה.
אמנון בן-עמי: אני מייצג את הנהלת המשרד, שנמצאת בדימונה, בעניין שנקבע מראש.
אמנון בן-עמי: לגבי האמירות שנאמרו פה, שהשר דואג רק לעובדים, ולא דואג למסגרות האחרות.
אמנון בן-עמי: השר, בישיבה שלו עם חלק מהחברים שמשתתפים פה, אמר שהוא מודע לזכותו בחוק.
אמנון בן-עמי: הוא היה מעדיף שהנושא ייגמר במסגרת משא-ומתן, והוא אמר להם שאם זה לא ייגמר במסגרת משא-ומתן, הוא אכן שוקל לפנות, והוא אמר את זה אתמול גם לציבור העובדים - - -
מיכל פרטנר: אל תחכו ארבעה חודשים.
יובל אפלבוים: אני מבקש את רשות התגובה.
דוד טל: אני אהיה מוכן לשקול את זה, אני לא בטוח שאוכל, כי יש לי עוד ישיבה.
אמנון בן-עמי: השר הודיע לציבור העובדים, בכאב גדול, שהוא מודע לאחריות שלו, הוא מעדיף שזה ייגמר במשא-ומתן, הוא נתן לזה זמן קצוב, ואמר שהוא יחליט על זה עוד היום.
אמנון בן-עמי: זה דבר ראשון.
אמנון בן-עמי: דבר שני.
אמנון בן-עמי: הכתובת היתה על הקיר מזמן, מ-1998.
אמנון בן-עמי: בחודשים האחרונים ניסינו לגשר, ניסינו לפשר, ניסינו שישבו יחד.
אמנון בן-עמי: התביעות הן לא בשמיים, כולם יודעים את זה.
אמנון בן-עמי: וכבר עכשיו אני יכול לומר, שכולם יודעים איך זה ייגמר, יודעים את המחירים, וזה ניתן לגישור, זה לא בשמיים.
אמנון בן-עמי: יש תביעות של האוצר ויש תביעות של העובדים, אבל הדבר ניתן לגישור.
נורית גבעון: הדבר הראשון שהחלטתם היה לעצור כספים.
דוד טל: ועדת העבודה, הרווחה והבריאות קוראת לוועדי העובדים במשרד העבודה והרווחה להיכנס מייד למשא-ומתן עם האוצר, ולסיים את סכסוך העבודה.
דוד טל: אסור שהמאבק ייעשה על גבם של הקבוצות החלשות, המטופלות על-ידי המשרד, ביניהן ילדים בסיכון, ילדים במשפחות אומנה ובפנימיות, מפגרים, נכים ואחרים.
דוד טל: הוועדה תובעת מן הצדדים להגיע לפתרון לאלתר, אני מדגיש, לאלתר, ולמנוע אפילו דקה נוספת של סבל מן המטופלים והחוסים במסגרות.
דוד טל: אני מבקש מנציג האוצר ומנציגי ועד העובדים להעביר ליושב-ראש הוועדה מחר את עמדות הצדדים.
קריאה: מה לגבי מקדמה בינתיים?
דוד טל: אני רוצה להיות מעודכן בכל שלבי המשא-ומתן.
דוד טל: לצערי, הדבר הזה לא נעשה, אף לא פעם אחת בוועדה הזאת, אבל משום המצב, כפי שהוא בא לידי ביטוי כאן, בוועדה הזאת, אין לי האפשרות להתעלם ממה שנאמר פה, ואני חייב, גם אם לא מקובל, להתערב התערבות יותר אקטיבית במשא-ומתן.
דוד טל: אני לא אנהל את המשא-ומתן, אבל אני רוצה לדעת שאתם יושבים ומנהלים משא-ומתן, כדי שיצא, כפי שאמר חבר הכנסת אילן גילאון, עשן לבן.
אילן גילאון: רצויה אולי התייחסות קונקרטית לעניין ההעברות.
אילן גילאון: "לאלתר" זה מושג מאוד יחסי.
דוד טל: אני מסכים לצרף להודעת הסיכום: להעביר לאלתר את הכספים שמגיעים בגין השירותים השונים, שהגופים השונים אמורים לקבל.
זבולון אורלב: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הוועדה המשותפת לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ולוועדת החינוך והתרבות.
זבולון אורלב: אנחנו שמחים שיושב ראש ועדת העבודה נמצא אתנו.
זבולון אורלב: הנושא שלנו זה הקשיים בהפעלת המפת"נים.
זבולון אורלב: היוזמה לדיון באה מצדי - ואני מודה לחברי חבר הכנסת דוד טל שנענה לקיים ועדה משותפת - כיון שהגיעו אלי תלונות קשות מאד של מנהלי מפת"נים, הואיל והם מפוצלים בין שני משרדי ממשלה, שיש קשים רבים בהפעלת המפת"נים, בתיאום ביניהם, בפריסה הארצית ביניהם, בתקצוב שלהם.
זבולון אורלב: יש כמובן גם תלונות קשות של מנהלי מפת"נים באשר לתקצוב שלהם בכל משרד בנפרד – אם כי אני מוכרח לומר, ביושר, שפה התלונות הן פחות כלפי משרד העבודה והרווחה ויותר כלפי משרד החינוך והתרבות, כלומר שתקצובם בידי משרד החינוך והתרבות הוא תקצוב מקפח ואני אסביר את זה יותר באריכות בהמשך הדיון.
זבולון אורלב: מתברר גם שאחוז גבוה יחסית מתלמידי המפת"נים הם תלמידים שעברו ועדות השמה על פי חוק החינוך המיוחד וככאלה הם לא מקבלים את הזכויות המגיעות להם כתלמידים של החינוך המיוחד, כיוון שלפני שלוש או ארבע שנים הם עברו מהאגף לחינוך מיוחד.
יהודית נאות: הם נפלו בין הכסאות.
זבולון אורלב: זה מזכיר לך את קוד 07?
זבולון אורלב: ישיבת בני חיל?
יהודית נאות: עד היום אומרים לי קוד 07 אני חושבת שזה צו גיוס.
זבולון אורלב: אנחנו כבר למדנו מה זה קוד 07.
זבולון אורלב: הם לא מקבלים את זכויותיהם והדבר מקבל חומרה יתרה מפני – וודאי חברי הטוב דוד טל יודע – שבמפת"נים לומדים אותם ילדים שהיו להם קשיים גדולים מאד להסתגל לבתי ספר רגילים.
זבולון אורלב: הם בעצם נפלטו ממוסדות חינוך רגילים, רובם בחינוך העל יסודי והמפת"ן הפך להיות המפתן האחרון לפני יציאתם לרחוב.
זבולון אורלב: זה די ברור שתלמיד שיפלט, חס וחלילה, ממפת"ן, בעצם לא תמצא לו מסגרת לימודית אחרת ודווקא אותם תלמידים - שתכף נדבר כמה הם, כי גם פה יש סתירה.
זבולון אורלב: לדעת משרד החינוך זה 2100 ולדעת משרד העבודה והרווחה זה 2700, כי הם מטופלים, שוב, בידי שני משרדים ולכל משרד יש נתונים אחרים וכדומה - הטיפול בהם, באותם ילדים קשים, מקבל מימד באמת מאד מאד בעייתי.
זבולון אורלב: אני מראש מציע – גם לא היה תיאום מוקדם עד כדי כך ביני לבין יושב ראש ועדת העבודה – אני מציע שעיקר הדיון שלנו יתמקד, לא אם זה צריך להיות במשרד הזה או במשרד הזה, אני חושב שזה דיון אחר.
יהודית נאות: אולי זה שורש הבעיה?
זבולון אורלב: לא, את תלמדי תכף שגם החלק שבתוך משרד החינוך הוא מאד מאד בעייתי.
יהודית נאות: אולי משום שהם יודעים שיש עוד אבא?
יהודית נאות: יש לי כלל: אל תעשה מאסטר אצל שני מנחים, אתה לא גומר אותו.
זבולון אורלב: זה רעיון טוב.
זבולון אורלב: יכול להיות שזאת הבעיה.
זבולון אורלב: על כל פנים, לפני הוועדה המשותפת הונח מסמך של עוזר המחקר שלנו אודי שפיגל.
יהודית נאות: מעולה.
יהודית נאות: קיבלנו אותו אתמול ואני רוצה להגיד לך: מעולה.
זבולון אורלב: מסמך מאד מאד טוב.
זבולון אורלב: אגב, אם אנשי המשרדים רוצים לקבל – יקבלו.
זבולון אורלב: זה דיון שהוכן כהלכה, כמו שנאמר כאן.
זבולון אורלב: הוא באמת חושף מציאות מאד מאד עגומה וקשה דווקא כלפי ילדים שהיו צריכים לקבל, אולי, את הטיפול הטוב ביותר האפשרי שמדינת ישראל יכולה להעניק.
זבולון אורלב: אדוני רוצה להוסיף?
דוד טל: רק כמה מילים ברשותך, אדוני.
יהודית נאות: איך אתה רואה את זה, באמת?
דוד טל: כן, אני ראיתי את זה עוד ב- לא שחר נעורי, אלא שחר צעירותי.
דוד טל: הייתי בשנת 1974 בעלים של בית מלאכה באזור ראשון לציון וממש סמוך וצמוד לי, היה איזשהו מפת"ן.
דוד טל: אז המנהל היה דני מראשון לציון.
רות גנץ: דני נסים.
דוד טל: אז כבר התוודעתי לכל מה שקורה במפת"נים ואימצנו ילדים מהמפת"נים.
דוד טל: קיבלנו אלינו לעבודה ילדים שהיתה להם בעיה בתוך המפת"ן עצמו להשתלב, אפילו בתוך המפת"ן עצמו ואני אימצתי אותם אלי לבית המלאכה והעסקתי אותם שם בכל מיני עבודות, תוך כדי לימוד מקצוע כזה או אחר.
דוד טל: אני סבור שקודם כל אנחנו צריכים לענות על השאלה אם היום יש צורך במפת"נים או אין צורך במפת"נים.
דוד טל: האם זו איזושהי תפיסה ישנה נושנה שצריכה לעבור מן העולם.
דוד טל: אולי כדאי שאת הסטיגמות האלה שאנחנו מדביקים לילדים הללו נוריד ונשלב אותם במערכים אחרים, כדי שלא יהיו, במידה מסוימת אולי, מחוץ לחברה הנורמלית, הרגילה.
דוד טל: אני חושש שכתוצאה משני אבות למפת"נים נוצר איזשהו מצב שהוא אולי בבסיס התפיסה של משרד החינוך מחד ומשרד העבודה מאידך, שמשרד העבודה אומר: הילדים האלה, יש להם כושר ויכולת טובה יותר, אולי, להשתלב במערך העבודה המעשית, הטכנולוגית יותר ואולי סוברים במשרד החינוך שיותר מתאים - בגלל התפיסה שלהם – ויותר כדאי להביא אותם ללימודי תעודה כאלה ואחרים, במסלול הזה.
דוד טל: אני סבור שאלה שני מסלולים נפרדים.
דוד טל: אני גם סבור שעצם העובדה שיש מפת"נים שעוסקים יותר, אולי, בצד המעשי – נקרא לזה: עבודה ואולי רכישת מקצוע – ומצד שני יש מפת"נים אחרים שעסוקים יותר בלהכשיר אותם ולתת להם איזושהי תעודת בגרות, אני חושב שגם זה לא נכון וזה לא טוב.
דוד טל: אני גם אגיד מדוע.
דוד טל: לא יכול להיות שמפת"ן שלם, נניח בראשון לציון - - -
יהודית נאות: אה, אתה מתכוון שמפת"ן שלם עוסק בזה ומפת"ן אחר עוסק בכזה?
דוד טל: אני בטוח שיש ילדים שמתאים להם מסלול כזה ויש ילדים שמתאים להם מסלול כזה.
יהודית נאות: אז אני מסכימה אתך.
יהודית נאות: אם זה אינדיבידואלי אז אינדיבידואלי.
דוד טל: יש ילדים שמתאים להם יותר מסלול כזה, יש ילדים עם כושר ויכולת טובה יותר ואפשר אולי להעביר אותם למסלול עיוני יותר, ששם הם יכולים להתקדם.
יהודית נאות: הבעיה היא שככל שאתה מקיים יותר מסלולים, אתה צריך יותר משאבים.
יהודית נאות: בגלל המספר הקטן.
דוד טל: אני חשבתי שעוד כתוצאה מכך שהכניסו את משרד החינוך, עם המשאבים הבלתי נדלים שלו, אז יתווספו משאבים.
יהודית נאות: בעיקר אלה האחרונים, בספר התקציב האחרון.
דוד טל: אז אני רואה שהמשאבים הלכו והצטמצמו והלכו והצטמקו.
דוד טל: אני סבור בכל מקרה, שאת המלחמות לא צריך לעשות על גבם של אותם ילדים שנמצאים שם.
דוד טל: אני חושב, עמיתי, שאנחנו צריכים לענות היום על השאלה אם יש צורך במפת"נים, כן או לא ואם יש – מי צריך להיות האבא שלהם.
דוד טל: אם אנחנו מחליטים בכל אופן שיהיו שני אבות, אז צריך להגדיר בצורה ברורה - - -
זבולון אורלב: מי הבעל ומי האישה.
יהודית נאות: מי האבא ומי האמא.
דוד טל: אבל היום, בזמן שלנו, שיש שוויון כמעט בכל, אין כמעט הפרדה בין אבא לאמא.
דוד טל: אבל, צריך להחליט מהם תחומי הפעולה של כל אחד.
דוד טל: אם נוכל להגדיר באופן חד משמעי איפה מתחילה העבודה של כל אחד ואיפה מסתיימת, אפשר יהיה לפתור את הבעיות הללו.
דוד טל: מעבר לכך, אני חושב שהתקציבים שקוצצו בשנים האחרונות, צריך שניתן להם את הדעת, אתה בוועדה שלך ואני בוועדה שלי, אולי בכוחות משותפים, כדי לראות איך אפשר יהיה להוסיף תקציבים לילדים מהסוג הזה.
דוד טל: אני לא רוצה שילדים מהסוג הזה תדבק להם הסטיגמה שבאו – בדרך כלל – ממקום סוציו-אקונומי כזה, שהם ייכנסו וגם ישתלבו – במקרה הטוב – בחברה, יחד עם איזו גיבנת שתהיה על גבם לאורך כל הדרך.
דוד טל: חשוב לדעת האם במפת"נים הללו יש רק ילדים שבאו רק מהחינוך המיוחד.
זבולון אורלב: אחוז לא מבוטל.
דוד טל: דיברתם גם על הנושא של הפריסה.
דוד טל: אם המפת"נים זה דבר נכון – צריך לפרוס אותם בכל הארץ.
דוד טל: אם לא נכון – צריך להעלים אותם מכל הארץ.
דוד טל: אי אפשר לומר שזה נכון ושיהיו לי מפת"ן פה ומפת"ן שם.
דוד טל: אני חושב שאלה השאלות שאנחנו צריכים לענות עליהן.
דוד טל: אם נענה עליהן נוכל לקדם את הנושא במשהו.
רות גנץ: אפשר אולי רק להכיר את האנשים?
זבולון אורלב: חבר הכנסת דוד טל, יושב ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
רות גנץ: אתכם אנחנו מכירים.
זבולון אורלב: חברת הכנסת יהודית נאות.
יהודית נאות: אני אציג את עצמי כשאדבר.
דוד טל: אותה כולם מכירים.
יהודית נאות: לא, דווקא לא.
יהודית נאות: היות ואני יושבת בוועדות ואני לא במסדרונות.
יהודית נאות: אני שוקלת מחדש את ההתנהגות הזאת שלי.
זבולון אורלב: את יודעת שיש שמחקר ידוע.
זבולון אורלב: שפורסם, שהפופולריות של חברי הכנסת תלויה הרבה יותר ביכולות התקשורתיות שלהם מאשר ביכולות הפרלמנטריות שלהם.
יהודית נאות: את זה ידעתי עוד לפני שבאתי לכנסת.
זבולון אורלב: אז מה את מתלוננת?
יהודית נאות: במקום עבודתי הקודם, שזה בפקולטה לרפואה בטכניון, כשהיו אומרים לי: לא רואים אותך, אז אמרתי: מי שאתה רואה במסדרון הוא כרגע לא במקום עבודתו.
יהודית נאות: וזה כך.