GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אילן גילאון: זאת הבעיה המרכזית, היא צריכה להסתכם בכך שבקרן הזאת יש היום 550 עובדים, היו 650 עובדים, היא קיימת גם למענם.
<שמחה בניטה: היו 1,000.
<קריאה: היו 700, ירדנו ל-450.
אילן גילאון: אדרבה.
אילן גילאון: היא קיימת גם למענם, הם צריכים להתקיים בהגינות, וגם לטובת אלה שלא יכולים לקבל גב"ע.
אילן גילאון: אין דבר כזה גב"ע ב-2013 במדינת ישראל.
אילן גילאון: אתה יודע מה, אני מתקומם אפילו נגד שכר מינימום מותאם.
אילן גילאון: אני חושב ששכר מינימום זה הרצפה של כל בן אדם, בן אנוש, אם אנחנו רוצים להביא כל אחד אל מחוז חפצו.
אילן גילאון: ולכן, חבר'ה, תראו, תפסיקו עם ההקדשים, תפסיקו עם המגזר השלישי, תפסיקו עם המתווכים והעמותות.
אילן גילאון: קחו את האחריות באופן ישיר, תקצרו טווחים, ואז אתה לא תצטרך להגיד מה הוא עשה לא טוב.
אילן גילאון: אני אבוא אליך בשאלה הזאת.
<שלמה אמדדי: שמי שלומי אמדדי, אני מנהל שמונה מפעלים מוגנים מטעם הקרן באזור המרכז.
חיים כץ: אני רוצה שתתחיל בכמה עובדים היו לך לפני שלוש שנים, כמה יש לך היום, כמה מטפלים וכמה מטופלים.
<שלמה אמדדי: בנושא תעסוקה מוגנת, היות ואנשים שהיו, הם נשארים, הם לא כמו במרכזי שיקום שהם יוצאים ואין במקומם, מי שנמצא בתוך המסגרת הוא נמצא.
<שלמה אמדדי: אני נותן שירות ל-450 איש, עם צוות של 24 איש – שתבינו על מה מדובר – שזה רק הולך ופוחת כל הזמן.
<שלמה אמדדי: אנחנו נמצאים במצב קטסטרופלי שאין נייר טואלט, אין חומרים, אין חומרי ניקוי, אין חברת שמירה.
<שלמה אמדדי: אי-אפשר לתפקד ככה.
<שלמה אמדדי: אתם מדברים על הגב"ע, על הכסף, אי-אפשר לתפקד ביום-יום.
<שלמה אמדדי: אנחנו מביאים נייר טואלט מהבית, שאנשים יוכלו להיכנס לשירותים.
<שלמה אמדדי: תגידו לי אתם אם זה רציני.
<שלמה אמדדי: ולי מאוד מפריע שהמנכ"ל התייחס למפעלים המוגנים כאל גיבנת.
<שלמה אמדדי: זה מאוד מפריע לי.
<שלמה אמדדי: 30 שנה אני מתעסק בגיבנת, מסתבר.
חיים כץ: אבל זה הוקם למען המפעלים המוגנים.
<שלמה אמדדי: נכון, אבל - - -
<מוריס אמסלם: שמי אמסלם מוריס, אני גם מנהל מפעלים מוגנים באזור אשקלון.
חיים כץ: אני מחפש קצת שיקום, לא מוגנים.
<מוריס אמסלם: מה שאני רוצה לומר, שגם המשקם עברה איזושהי רפורמה, למרות שהיו במצבים הרבה יותר קשים.
<מוריס אמסלם: אני חייב לציין שהגיבנת הזאת, המשקם לא רוצה אותה.
<מוריס אמסלם: האוכלוסייה שבה אנחנו מטפלים, המשקם לא כל כך מעוניין בה.
<מוריס אמסלם: לכן קם הצורך הזה להקים מפעלים מוגנים לאותה אוכלוסייה כדי לתת את השירות הכי טוב.
<מוריס אמסלם: זה לגבי הנושא של הגיבנת, וישנם כאלה.
<מוריס אמסלם: רבותי, גם היום המשקם לא מעוניין באותה אוכלוסייה.
<מוריס אמסלם: יש להם איזשהם תנאים, קריטריונים, אין לי מושג.
<מוריס אמסלם: הדבר השני זה ניהול המשא ומתן של העובדים, שניהלנו.
חיים כץ: אני רוצה לדבר קודם כול עם המטופלים.
<אורית לוכטנשטיין: קוראים לי אורית לוכטנשטיין, זו השנה הרביעית שאני מנהלת בית-ספר לשיקום תעסוקתי בחולון, אחד מארבעה בתי-ספר שמופעלים על-ידי הקרן למפעלי שיקום.
<אורית לוכטנשטיין: לבית-הספר מגיעים בני נוער בעלי צרכים מיוחדים, שסובלים מריבוי מוגבלויות התפתחותיות, בעיות שרובן המכריע מלידה ונמצאות על הרצף האוטיסטי.
<אורית לוכטנשטיין: המשותף לכולם הוא כישלונות שהספיקו לצבור – כישלונות בהישגים, בבית-ספר, עם בני משפחה, עם חברים – וקושי לקיים שגרת חיים משמעותית כחלק מחברה נורמטיבית.
<אורית לוכטנשטיין: הם מגיעים אלינו במטרה לשנות את המצב, בעיקר באמצעות השתלבותם בעולם העבודה.
<אורית לוכטנשטיין: ההתחייבות שלנו להורים ולהם, שבתום התהליך הם ישתלבו - - -
חיים כץ: כמה זמן התהליך?
<אורית לוכטנשטיין: בין שנתיים לארבע, תלוי באיזה גיל הם מגיעים אלינו.
<אורית לוכטנשטיין: החבר'ה מגיעים בין גיל 15 ל-21, וזה תלוי בגיל.
<אברהם יוסף סלומה: וכמה משולבים במערך העבודה הכללי?
חיים כץ: דברי אלי.
חיים כץ: חכה בסבלנות.
<אורית לוכטנשטיין: לצערי, אנחנו מתקשים לממש את ההתחייבות, וזאת למרות שמשרד הרווחה מקצה לנו תקציבים ודואג להעביר אותם כנדרש.
<אורית לוכטנשטיין: גם משרד החינוך וגם משרד הרווחה.
<אורית לוכטנשטיין: הסיבה לכך היא שעקב התנהלות לקויה וכושלת כבר למעלה משנתיים, הקרן מעבירה אלינו רק חלק מהתקציב, וגם את זה באופן לא מסודר.
<אורית לוכטנשטיין: לא רק את תקציב משרד הרווחה היא לא מעבירה.
<אורית לוכטנשטיין: היא לא מעבירה כספי הורים, אגרות רישום, תקציבים של משרד החינוך, תקציבים של רשויות, אפילו תרומות שאנחנו מצליחים להשיג באופן עצמאי, מכניסים אותן לקרן, הכול נבלע לנו בחשבון הקרן.
<אורית לוכטנשטיין: במהלך החודשים האחרונים המצב החמיר ואנחנו לא מקבלים תקציב בכלל, ואני מתחברת למה שאמרו פה קודם.
<אורית לוכטנשטיין: הצוות עסוק בהישרדות תקציבית, שמפחיתה ולא מאפשרת את היכולת שלנו כאנשי מקצוע לשקם את התלמידים.
<אורית לוכטנשטיין: קיים חוסר בציוד ובחומרים להפעלת סדנאות תעסוקתיות, למידה בכיתות במצב שאף אחד מכם לא יכול לתאר בכלל שאפשר ללמד במצב כזה.
<אורית לוכטנשטיין: חסרים אמצעי הוראה מתקדמים, מחשבים שהבאנו כתרומה, לוח חכם אי-אפשר לדבר, לוחות שאי-אפשר למחוק אותם.
<אורית לוכטנשטיין: אין לנו שירותי ניקיון.
<אורית לוכטנשטיין: הצוות – יושבות אתי פה עוד שתי נשות צוות – אנחנו מנקים שירותים, אנחנו מנקים את המרכז, וזה לא מטאפורה, זה לא דימוי.
<אורית לוכטנשטיין: זה מה שאנחנו עושים.
<אורית לוכטנשטיין: יש לנו תורנות – יום ראשון אני והיא, יום שני שניים אחרים, יום שלישי אחרים, לחניכים אנחנו לא נותנים לנקות שירותים.
<אורית לוכטנשטיין: כן, פעם בשבוע אנחנו והחניכים מנקים את כל המרכז.
<אורית לוכטנשטיין: יש ליקויי בטיחות רבים.
<אורית לוכטנשטיין: אין לנו גדר.
<אורית לוכטנשטיין: יש לנו חניכים לקויי למידה מורכבים, עם בעיות רגשיות קשות.
<אורית לוכטנשטיין: הם בורחים, אני רודפת אחריהם ברחובות חולון – כי הם בורחים, כי לא סגור.
<אורית לוכטנשטיין: מאבטח אין לנו כי אנחנו בית-ספר קטן מדי.
חיים כץ: כמה תלמידים?
<אורית לוכטנשטיין: 40.
<אורית לוכטנשטיין: אין לנו פעולות העשרה, כמו סיורים, דברים שהכנו, תכננו.
<אורית לוכטנשטיין: יש לנו אנשים שרוצים לעשות את זה, אבל לפני שבוע הצלחתי להוציא מהקרן כסף לאוטובוס שהיה לי לפני חצי שנה, לטיול שנתי, מכספי תרומות שהבאתי.
<אורית לוכטנשטיין: אף אחד לא רוצה לעבוד אתנו.
חיים כץ: אוטובוס זה 1,800 שקלים.
<אורית לוכטנשטיין: אבל אין לי את זה.
<אורית לוכטנשטיין: אין לי כסף לנייר טואלט, אין לי כסף לחומרי ניקוי, אני מביאה מהבית דברים.
<אורית לוכטנשטיין: הורים תורמים לי דברים.
<אורית לוכטנשטיין: אין לי את הבסיס בשביל לתת להם את מה שאנחנו רוצים.
<אורית לוכטנשטיין: במקום לעסוק במה שלמדנו, וכל אחד מאתנו למד מן הסתם, אנחנו עסוקים בהישרדות, וכשהכנתי את המלים האלה אמרתי – "הישרדות" זה תוכנית טלוויזיה.
<אורית לוכטנשטיין: זה לא תוכנית טלוויזיה.
<אורית לוכטנשטיין: זה ילדים, זה בני נוער שנולדו עם מגבלה, ולנו לצוות יש את הזכות – ואני מרגישה שיש לי זכות – ולכן אני מגיעה לשם כל יום, ויש לי גם את היכולת לקחת אותם מנקודה אחת ולהביא אותם לנקודה אחרת, מקום שכל אחד שיושב כאן, אני בטוחה שהיה רוצה בשביל הילדים שלו.
<אורית לוכטנשטיין: חשוב לי להדגיש שבלי הליווי המקצועי של הצוות, האהבה שלו לתלמידים, המקצועיות שלו, המסירות שלו, ובלי התוכנית הייחודית שפיתחנו – ופיתחנו תוכניות מאוד מעניינות, שזה לא הזמן להציג אותן פה – התלמידים יגיעו לגיל 21, ישבו בבית, בלי תעסוקה, בלי משמעות, בלי שייכות ובלי התקדמות, וכמובן הם יהיו נטל על החברה ועל המשפחה.
שולי מועלם-רפאלי: זה יעלה הרבה יותר למדינה.
<וילמה מאור: 80% השמה.
<אורית לוכטנשטיין: 80% השמה - -
שולי מועלם-רפאלי: כל הכבוד.
<אורית לוכטנשטיין: - - ואני רוצה ככה במילה קטנה, למרות שהשר פה עולה – מבחינתנו, השר נכנס לעניין, נמצא מאחורינו ומנסה לעזור לנו בשבועיים-שלושה האחרונים.
<מלכה קנדל: מלכה קנדל, אני מנהלת מרכז שיקום חדרה ונתניה, וממלאת-מקום של המנהלת המקצועית.
<מלכה קנדל: אני אתן סקירה כללית לגבי הפעילות של הקרן כדי שניישר קו עם ההבנה של הפעילות, שהיא מאוד מקיפה, כי שמתי לב שההתייחסות מתחילת הדיון הייתה בעיקר לגבי הפעילות של המפעלים המוגנים.
<מלכה קנדל: לא רק, אבל בעיקר.
חיים כץ: דיברו שלושה.
חיים כץ: הבנו פחות או יותר מה קורה פה.
<מלכה קנדל: אני, ברשותך, רוצה לתת סקירה.
<מלכה קנדל: יש 13 מרכזי שיקום שעוסקים באבחון, שיקום והכשרה מקצועית.
חיים כץ: כמה אנשים מטופלים היו שם?
חיים כץ: תתני סקירה מלאה?
<מלכה קנדל: אני אתן סקירה מלאה גם לגבי נתונים, נכון להיום, לגבי שנת 2013.
<מלכה קנדל: ארבעה מרכזי שיקום נוער, שאחד מהם הוצג כאן, מיועד לנערים ונערות עם מוגבלויות מאוד קשות, ו-45 מפעלים מוגנים מקדמי תעסוקה.
<מלכה קנדל: אני אסקור את ענפי הפעילות.
<מלכה קנדל: אולי לפני כן, מי הגורמים שאנחנו עובדים אתם, הם אלה שמשמשים כגורמים מפנים ויש להם משמעות לגבי כל פיתוח התוכניות – הפרטניות והקבוצתיות, פרויקטים.
<מלכה קנדל: אנחנו מדברים על אגף השיקום של משרד העבודה והרווחה, יושב פה ד"ר שלומי אלישר, שעומד בראשו; אגף השיקום של המוסד לביטוח לאומי, שכרמל פה מייצגת אותם; לשכות לשירותים חברתיים של הרשויות המקומיות; אגף השיקום של משרד הבריאות.
חיים כץ: תלכי קדימה.
חיים כץ: אין לנו זמן בלתי מוגבל.
חיים כץ: גשי לעיקר.
<מלכה קנדל: ענפים שעליהם אנחנו מדברים – ושוב, אני אציג כאן נתונים ל-2013, נכון ממש לחודש זה – ייעוץ, הכוון ואבחון מקצועי.
<מלכה קנדל: אני לא אפרט כרגע מה המטרה, אבל ברור שאנחנו כאן מנתחים בצורה מאוד מקצועית, עם צוות מקצועי, את בחירת הייעוד המקצועי והתעסוקתי של האדם בעל הנכות, עם כמובן אפשרות להגדיל את סיכויו להשתלב בשוק העבודה החופשי.
<מלכה קנדל: 2,443 איש קיבלו את השירות הזה.
<מלכה קנדל: יש שירות נוסף, שהולך ומתפתח לאורך זמן, ובשנים האחרונות יותר ויותר – טרום-שיקום, טרום-תעסוקה.
<מלכה קנדל: זה שירות שצורכים אותו כל הגופים שמניתי קודם ואחרים.
<מלכה קנדל: זה מסלול ששם דגש על הכנה אינטנסיבית ליציאה להשתלבות בשוק העבודה החופשי, כשיש שם תשומות דידקטיות, תשומות תעסוקתיות ותשומות שיקומיות.
חיים כץ: יש לי שאלה אלייך.
<מלכה קנדל: בבקשה.
חיים כץ: נראה לי שאנחנו לא נמצאים באותו דיון.
חיים כץ: את שמעת מה היא דיברה?
<מלכה קנדל: כן, כן.
חיים כץ: אז אל תגידי לי מה אתם הולכים לעשות.
חיים כץ: בואי תני לי מענה לבית-הספר הזה, שהמורות צריכות לנקות את השירותים.
<מרגלית קינן עמרה: גם אנחנו מנקות.
חיים כץ: גם אתם לא צריכים לנקות את השירותים.
<רוני כרמל: נכון, אני מסכימה לגמרי.
<מלכה קנדל: חיים, מכיוון שאני מנהלת מרכז שיקום, אני נמצאת באותו מצב שנמצאת הגברת הזו וגם האחרים.
חיים כץ: וזה בסדר?
<מלכה קנדל: לא, לא, לא, אבל רגע, ברשותך, חיים, אני רוצה לומר כך.
חיים כץ: את באה לדיון, זה לא לעניין מה שאת הצגת פה עכשיו.
חיים כץ: מה שאתם רוצים לעשות לא מעניין.
חיים כץ: תגידי לי מה קורה בשטח באמת.
<מלכה קנדל: אבל זה מה שקורה.
חיים כץ: מה החוליים?
חיים כץ: מה החוליים, אנחנו רוצים לפתור את זה.
חיים כץ: לפי מה שאת אומרת, הכול גן עדן.
<מלכה קנדל: לא, לא, לא, אבל חיים - - -
חיים כץ: תגידי לי כמה משוקמים היו ב-2013, כמה יש היום; כמה עובדים עבדו אז, כמה יש היום.
חיים כץ: אני רוצה לראות את הקו, אני רוצה לראות את המגמה, אני רוצה לראות אם סוגרים את זה או לא סוגרים את זה, אם זה מתפתח או לא.
חיים כץ: תני לי נתונים, זה מה שאני מבקש ממך – כמה יש ב-2013, כמה היה ב-2009, בכמה אנשים טיפלתם אז, בכמה אתם מטפלים היום; כמה עובדים היו לכם אז, כמה עובדים יש לכם היום.
<מלכה קנדל: אני אגיד לך שהיום יש בין 7,000 ל-8,000 איש, נכון ל-2013.
<אבראהים ח'ורי: לא של הרווחה.
<מלכה קנדל: לא, לא של הרווחה.
<מלכה קנדל: מכלל הגורמים המפנים שמניתי קודם – זה לא רק של שירותי רווחה.
חיים כץ: כמה מטפלים ב-7,000?
<מלכה קנדל: 450 עובדים.
חיים כץ: כמה היו ב-2009?
<מלכה קנדל: היו לנו כ-700 עובדים.
חיים כץ: כמה מטופלים?
שולי מועלם-רפאלי: יש כנראה ירידה של 50% גם במטפלים וגם במטופלים.
<מלכה קנדל: רגע, חברים, אני רוצה לענות.
<מלכה קנדל: בין 14,000 ל-16,000 איש קיבלו שירות בשנת 2009.
חיים כץ: זאת אומרת, את רואה את הקו של סגירת העסק הזה.
<מלכה קנדל: אני רואה שחיקה אדירה בכל התהליך עצמו.
חיים כץ: מאה אחוז, תודה רבה לך.
אילן גילאון: אני שאלתי שאלות לא רטוריות.
אילן גילאון: שאלתי שאלות כי אני רוצה תשובה גם מהאוצר וגם מיוסי.
חיים כץ: מצוין, אתה תקבל.
חיים כץ: ביקש לדבר פנחס אסולין, בבקשה.
<פנחס אסולין: שמי פנחס אסולין, יושב-ראש ועד אגודת העיוורים ששת, ירושלים.
<פנחס אסולין: אני שומע פה את החברים שמייצגים נכים אחרים, עם כל הכבוד לנכים שמייצגים אותם פה, ואני לא שמעתי אף מילה מאז שאני נמצא פה עד עכשיו לגבי אוכלוסיית העיוורים.
<פנחס אסולין: אני חייב לציין כאן שציבור העיוורים שעובדים במסגרת הקרן הזאת, הם מופלים לרעה לעומת נכים אחרים, וזה מתבטא בכך שלמשל המשכורות שהם מקבלים – הם מקבלים 7.5 שקלים לשעה.
<פנחס אסולין: רבותי, זה ביזיון משווע.
<פנחס אסולין: לעומת זאת, הנכים האחרים שעובדים במסגרת הקרן מקבלים כ-15 שקלים לשעה.
<פנחס אסולין: תראו את ההבדל בין העיוור לבין הנכה הרגיל, וזה בלתי אפשרי.
<פנחס אסולין: הדבר הזה לא יכול להמשיך להתקיים כי באמת כאן מנצלים את כוחו של העיוור בנושא הזה.
<פנחס אסולין: זה דבר אחד.
<פנחס אסולין: דבר שני, נושא הניקיון.
<פנחס אסולין: לפני כמה זמן שמעתי שאין שירותי ניקיון במפעל המוגן בירושלים – כש-95% מהם עיוורים – אין שירותי ניקיון.
<פנחס אסולין: טיפלנו בזה גם דרך גברת פאר-לי שחר, והצלחנו לגייס קצת קצת קצת משאבים כדי שינקו את המקום.
<פנחס אסולין: המדריכים בעצמם שם, הם ניקו את המקום.
<פנחס אסולין: זה לא יכול להיות.
<פנחס אסולין: מעסיקים גברת אחת שהיא קצת לקויה – לא בראייה אבל קצת לקויה, היא נכה אחרת – העמיסו עליה לנקות את המפעל, כולל השירותים.
<פנחס אסולין: לא ייתכן דבר כזה.
<פנחס אסולין: במקומות אחרים בארץ, ברחובות, במפעל שמועסקים בו גם עיוורים, מעסיקים אישה בת 83, כבדת ראייה, לניקיון של המפעל.
<פנחס אסולין: רבותי, אני פשוט לא מבין איך יכול מנהל משרד הרווחה או הנהלת הקרן לאפשר דבר כזה.
<פנחס אסולין: לא ייתכן, זה פשוט לא ייתכן.
<פנחס אסולין: אני רואה את הדברים האלה וזה ממש מוציא אותי מהכלים.
<פנחס אסולין: אחוז העיוורים המועסקים במסגרת הקרן הוא אחוז נמוך.
<פנחס אסולין: מתוך 10,000 או 12,000 נכים, יש כ-230 עיוורים שמועסקים בקרן הזאת.
<פנחס אסולין: לכן אני אומר, היות והאחוז הוא כזה קטן, שמועסק בקרן של העיוורים, אני חושב שהפתרון – כי באמת הם סובלים – אני מזמין אותך, אדוני יושב-ראש הוועדה, למפעלים איפה שהעיוורים עובדים ואתה תראה מה קורה שם.
<פנחס אסולין: אני מציע שני דברים.
<פנחס אסולין: אל"ף, להעביר את ציבור העיוורים, להכניס אותם למסגרת של המשקם כדי שבאמת יעבדו שם בצורה נכונה ובצורה מסודרת והגונה.
<פנחס אסולין: דבר שני, אם לא יכולים להעביר אותם למסגרת הזאת של המשקם – ואני מאוד מקווה שכן יכולים להעביר אותם – צריך להשוות את התנאים שלהם לעובדים של המשקם.
<פנחס אסולין: המשכורות שהם מקבלים, כ-15 שקלים לשעה.
<פנחס אסולין: אני חושב שזה פשוט ביזיון אחד גדול.
<פנחס אסולין: סליחה שאני מתבטא כך.
<פנחס אסולין: זה מקומם, לא יכול להיות שזה יימשך בצורה כזאת.
<אברהם יוסף סלומה: שמי אברהם יוסף סלומה, יושב-ראש אנשים, ארגון נכי שיתוק מוחין.
<אברהם יוסף סלומה: אני בא מהצד של ה"משוקמים", במירכאות כפולות.
<אברהם יוסף סלומה: השכר, כמו שאמר היושב-ראש, שכר גב"ע, זה לעג לרש, זאת עבדות מודרנית.
<אברהם יוסף סלומה: לפני 148 שנים בוטלה העבדות, והעבדות בוטלה לחלוטין.
<אברהם יוסף סלומה: למה ממשיכים את העבדות המודרנית הזאת כיום?
<אברהם יוסף סלומה: מדוע אין מסגרת לנכים שעוברים הכשרה אקדמית?
<אברהם יוסף סלומה: רובם יושבים בבית.
<אברהם יוסף סלומה: מדוע הרשויות והממשלה אינן מקבלות אותם לעבודה כפי שהיה לפני דור או שניים?
<אברהם יוסף סלומה: מדוע אנשים שנמצאים על הגבול נמצאים בבתים ואינם משתקמים ואינם עובדים?
<אברהם יוסף סלומה: אני חושב שזה בגלל ההפרטה – קוראים לזה עמותות אבל זאת הפרטה פרופר.
<אברהם יוסף סלומה: המדינה זרקה אותנו לכלבים.
<אברהם יוסף סלומה: לא אכפת למדינה הזאת מאף אחד.
חיים כץ: שמענו פה את רוח הדברים.
חיים כץ: לך הבטחתי שתדברי, בבקשה.
חיים כץ: תנסי לחדש.
חיים כץ: הבנו פה את רוח הדברים.
<בלהה ברג: שמי בלהה ברג, אני מנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
<בלהה ברג: אני דווקא הייתי רוצה להרחיב טיפה - -
<בלהה ברג: - - ולומר שהבעיה במפעלים המוגנים, מעבר לנושאים התקציביים, היא סוג העבודות שעושים במפעלים המוגנים.
<בלהה ברג: העובדה שאנשים שנים בתוך מפעל מוגן, בלי אופק שיקומי, אנחנו חושבים שהתפקיד של ההכשרה והשיקום הוא מאוד משמעותי, אבל צריך לגרום לכך שאנשים יצאו מהמפעלים המוגנים והמפעל המוגן יהיה אך ורק מיועד לאנשים שאין להם יכולת לעבוד בשוק הפתוח, ולא לכלל האנשים עם המוגבלות.
<בלהה ברג: יש חשיבות מאוד גדולה לעבור תהליך ולהוציא את האנשים מהמפעל המוגן לתוך השוק הפתוח.
<בלהה ברג: צריך לבנות את היציאה מהמפעל המוגן.
<בלהה ברג: בעצם, המפעל המוגן היום צריך לשמש לאנשים שלא יכולים להיות בשוק הפתוח או לאנשים מבוגרים שכבר הרבה שנים, ושסיכוי הקליטה שלהם בשוק הפתוח הוא מאוד נמוך.
<בלהה ברג: תודה רבה.
חיים כץ: שלמה אלישר, בבקשה.
<שלמה אלישר: שלמה אלישר, מנהל אגף השיקום.
<שלמה אלישר: אני רוצה להתייחס לכמה אספקטים, לכמה דברים שנאמרו כאן.
<שלמה אלישר: קודם כול להתייחס למה שנאמר על-ידי אבראהים ח'ורי, מנהל מרכז שיקום נצרת.
<שלמה אלישר: אני רוצה להבהיר בצורה חד-משמעית, שהמחויבות של אגף השיקום לקרן למפעלי שיקום שהוקמה על-ידי אגף השיקום, היא בלתי ניתנת לערעור.
<שלמה אלישר: אנחנו מפנים אנשים.
<שלמה אלישר: יש בעצם שתי בעיות בשני תחומים, אנשים צריכים לדעת את זה, ואני חושב שחלק גדול מהאנשים שיושבים כאן יודעים את זה.
<שלמה אלישר: יש, אל"ף, חוסר נכונות של המחלקות לשירותים חברתיים להפנות אנשים למרכזי שיקום, וזה לא נובע מאי הסכמה של אגף השיקום להפנות.
<שלמה אלישר: אנחנו מפנים אנשים – גם אנשים עם חסמים תעסוקתיים מורכבים וגם אנשים - - -
חיים כץ: ומה הסיבה?
<רוני כרמל: אתם עצרתם את התקציבים כל השנה.
<אבראהים ח'ורי: הפיקוח חוסם את זה.
<אבראהים ח'ורי: הפיקוח לא מאשר.
<אבראהים ח'ורי: זה לא הלשכות.
<שלמה אלישר: סליחה, אני רוצה להמשיך.
חיים כץ: אני מבקש.
חיים כץ: הוא יביע את מה שיש לו להגיד, וגם אם זה לא נראה לכם, אף אחד לא יפריע לו.
<שלמה אלישר: דבר נוסף, אני רוצה להתייחס לעניין המפעלים המוגנים.
<שלמה אלישר: המפעלים המוגנים, אבראהים ח'ורי, התחילו להיות מוקמים ב-96'.
חיים כץ: אבל היינו בשיקום.
חיים כץ: היינו בשיקום.
חיים כץ: מה שאמרת לא נראה סביר.
<שלמה אלישר: לא נראה סביר.
<שלמה אלישר: אגף השיקום מפנה אל הקרן למפעלי שיקום אנשים עם חסמים תעסוקתיים מורכבים.
חיים כץ: איפה הם נעצרים, למה הם לא מגיעים לשם?
<שלמה אלישר: אני התחלתי לומר.
חיים כץ: לא מכיוון.
חיים כץ: למה הם לא מגיעים לשם?
חיים כץ: הם לא יודעים את הדרך, היום בתקופה של GPS ו-WAZE?
<שלמה אלישר: מכיוון שהמחלקות לשירותים חברתיים מבינות שהקרן נמצאת במשבר כלכלי.
חיים כץ: למה היא נמצאת במשבר כלכלי?
<שלמה אלישר: יש לזה המון סיבות, כשחלק גדול מהן נאמרו כאן על-ידי מנכ"ל המשרד, אני לא רוצה להיכנס לזה.
חיים כץ: אתה מבין שאם הקרן כושלת, זאת אומרת שמשרד הרווחה כושל?
חיים כץ: הוא הבעלים.
<שלמה אלישר: נכון.
חיים כץ: הוא המנהל, הוא הכול.
<שלמה אלישר: משרד הרווחה לא מנהל את הקרן.
חיים כץ: הוא ממנה את המנהל.
שולי מועלם-רפאלי: לא, אבל הוא בעיקר היה אמור לפקח, משרד הרווחה.
<שלמה אלישר: רגולציה, פיקוח - - -
אילן גילאון: שלומי, הקרן צריכה להיות בניהולו הישיר.
שולי מועלם-רפאלי: אז הרגולציה והפיקוח כשלו כישלון חרוץ.
<רוני כרמל: הוא צריך להעביר תקציבים כדי שיגיעו אנשים לשיקום.
שולי מועלם-רפאלי: או שזה לא היה בקדמת הבמה של השרים הקודמים ושל המנכ"לים הקודמים, או שהרגולציה והפיקוח שהפעלתם נחלו פשוט כישלון חרוץ, אם זה המצב שהגעתם אליו - -
<שלמה אלישר: לא, אני לא מסכים.
חיים כץ: מה זה לא?
חיים כץ: אתה לא מסכים, אבל אלה העובדות.
שולי מועלם-רפאלי: - - גם מבחינה גירעונית, גם מבחינת מספר עובדים, גם מבחינת מספר מטופלים.
שולי מועלם-רפאלי: זה פשוט זועק.
חיים כץ: אנחנו פשוט לא מסכימים אתך.
חיים כץ: בכל חברה פרטית הייתם פושטים את הרגל.
חיים כץ: בכל חברה פרטית זאת פשיטת רגל.
חיים כץ: אתה יכול להסכים, אתה לא מסכים.
חיים כץ: אתה ממנה את המנהל, אתה ממנה את הדירקטורים, אתה אחראי.
חיים כץ: אתה לא שולח אנשים, אתה סוגר.
חיים כץ: שמע, נראה לי שהחגיגה פה היא לכמה אנשים שאתם ממנים, שאתם לא מורידים את זה לשטח.
שולי מועלם-רפאלי: המשרד תמיד כיסה את הגירעונות, זה לא רק - - -
אילן גילאון: אבל בסוף אנחנו לא שומעים תשובות באמת, חיים, איך מבריאים את הקרן הזאת.
חיים כץ: הוא מתחיל תהליך.
<יוסי סילמן: אני אתן את הכיוונים.
חיים כץ: אתה תיתן, אל תדאג.
<שלמה אלישר: אני רוצה להתייחס לכמה סוגיות מקצועיות.
חיים כץ: מה שנראה לי שאתה עושה, אתה הולך לכסות על מחדלי משרד הרווחה.
<שמחה בניטה: שותף גם.
חיים כץ: נדמה לי.
<קריאה: ככה לא מבריאים.
שולי מועלם-רפאלי: תכבדו.
שולי מועלם-רפאלי: תכבדו אותו.
שולי מועלם-רפאלי: חברים, זה לא מכובד.
חיים כץ: אם היו 350, ויש 18, ואתה מסביר לי – אמא שלי עליה השלום אמרה: שני סוגי אנשים, מסבירים ומצליחים.
חיים כץ: אתה בצד של המסבירים.
חיים כץ: זאת אומרת, לא הצלחת, העסק לא עבד.
חיים כץ: אתה היית צריך להתריע, אתה היית צריך לעמוד בשער העיר ולהגיד, תראו מה קורה, או שבאמת שיקמתם את כולם.
חיים כץ: אם שיקמתם את כולם, תבוא עליכם הברכה.
חיים כץ: נכון, דב חנין?
חיים כץ: תבוא עליכם הברכה, אז אנחנו אוהבים אתכם.
חיים כץ: אבל אם אתם לא שולחים את האנשים ולא נותנים להם את הסיוע, והדירקטורים בורחים, אז יש פה משהו שהוא באחריות הריבון.
חיים כץ: הריבון זה הממנה, הריבון זה הקובע, הוא אחראי, ואתם לא עשיתם עבודתכם נאמנה.
חיים כץ: מה אני אגיד לך, ככה אני רואה את הדברים.
חיים כץ: אם אני מנהל עסק – אני מנהל עסק.
רינה פרנקל: אולי פשוט צריך להחליף את המנהלים שם.
חיים כץ: החליפו עכשיו.
שולי מועלם-רפאלי: החליפו, יותר מדי פעמים.
חיים כץ: כל שבועיים החליפו.
<שמחה בניטה: את מנהל השיקום צריך להחליף.
שולי מועלם-רפאלי: חברים, בואו.
חיים כץ: שלמה - - -
<שלמה אלישר: אני לא מסכים אתך.
חיים כץ: מותר לא להסכים.
<שלמה אלישר: אני מציע, אולי תשאל את האנשים שדיברו כאן בשם הקרן, כמה אנשים עם חסמים תעסוקתיים הקרן טיפלה לאורך שנים וכמה אנשים עם נכויות במרכזי שיקום – אני לא מדבר על המפעלים.
חיים כץ: טיפלה באלפים, אבל הפסיקה.
<שלמה אלישר: טוב.
חיים כץ: אין להם טענות על העבר.
חיים כץ: בעבר היו 354, וזה בסדר.
חיים כץ: עכשיו יש 18.
<שלמה אלישר: אני עשיתי את ההבחנה בין אנשים עם חסמים תעסוקתיים מורכבים לבין אנשים עם נכויות.
חיים כץ: נכון לעכשיו, יש אנשים שזקוקים ולא מקבלים שירות בגלל כסף, בגלל ניהול כושל.
חיים כץ: הייתי רוצה לשמוע את המנכ"ל – איך הוא רואה את העניינים, איפה השיפור, ואני מבקש דיווחים לוועדה על התקדמות תוכנית ההבראה.
חיים כץ: אולי לפני כן נשמע את נציג האוצר, לפי בקשתו של חבר הכנסת אילן גילאון, מה יש לו להגיד.
<וילמה מאור: נציג האוצר איננו.
חיים כץ: אבל הוא לא הגיע, אילן.
חיים כץ: הוא מתעסק בדברים חשובים.
חיים כץ: אין פה נציג אוצר?
אילן גילאון: הם אישרו את ההבראה הזאת והם לא מעבירים כסף.
<יוסי סילמן: אני יכול, חיים?
<יוסי סילמן: אל"ף, באמת, אין פה עניין אישי עכשיו – שמות – אנחנו צריכים להסתכל קדימה ולראות איך משקמים את כל המערכות.
<קריאה: משקמים את המשקם.
<אברהם יוסף סלומה: גם את הנכים.
<יוסי סילמן: ברור, זאת הכוונה.
<יוסי סילמן: זה הכוונה, חביבי.
<יוסי סילמן: בעיקר הנכים.
<אברהם יוסף סלומה: לא את המפעלים על חשבון אנשים.
חיים כץ: הוא לא התפרץ כשאתה דיברת.
חיים כץ: הוא רצה, אמרתי לו לא להתפרץ, אז אתה גם לא תתפרץ.
<אברהם יוסף סלומה: אתה צודק.
<אברהם יוסף סלומה: סליחה.
<יוסי סילמן: איך אנחנו רואים קדימה, בואו נדבר קדימה.
<יוסי סילמן: הבנו את התופעה – דרך אגב, הבנו מאוד מהר – ואנחנו רוצים להסתכל קדימה.
<יוסי סילמן: אל"ף, אני חייב להגיד, כשלב ראשון, הפקעתי את יכולת ניהול הכספים של הקרן ואני מתחיל לנהל את זה – שזה יגיע לבית-ספר ושזה יגיע לכל מקום, נקודה.
<יוסי סילמן: מיום חמישי האחרון אין יכולת ניהול – איפה חיה?
<חיה שושני: פה.
<יוסי סילמן: קיבלה אחריות, החשבת של המשרד.
<יוסי סילמן: אנחנו יודעים לאן להפנות את הכסף.
<יוסי סילמן: נגמר.
<יוסי סילמן: העסק הזה ובתי-הספר יקבלו כספים שמיועדים להם, וכל אחד יקבל בסדר העדיפות המשרדי.
<יוסי סילמן: זה דבר ראשון, עד שנתיישר.
<יוסי סילמן: כי התופעה שנאמרה פה היא תופעה קשה, שאנחנו מעבירים כספים וזה הולך למקום אחר.
<יוסי סילמן: זה, מה שנקרא, emergency, חסם עורקים, כדי לראות שהכסף מגיע לייעודו.
<יוסי סילמן: הנושא השני – חיים, עד עכשיו באמת לא נעשה כלום, בגלל לחצים פוליטיים לאורך השנים.
<יוסי סילמן: יש שם כוחות, ועדי עובדים, ובעינינו זה תפוד לוהט שאף אחד לא רצה להיכנס אליו.
<יוסי סילמן: אז אם אתם באמת אומרים שאני אחראי, תנו לנו לעבוד.
<יוסי סילמן: אני מוכן, מתי שאתה רוצה, להציג תוכנית.
חיים כץ: לקראת סוף השנה.
חיים כץ: תוך חודש וחצי עד חודשיים.
<יוסי סילמן: אל תתווכחו אתי כרגע לגבי השטר או לא.
<יוסי סילמן: אם אתם אומרים – ואני מקבל את מה שאתה אומר – אני לוקח.
<יוסי סילמן: אם צריך להלאים – נלאים, אבל אני אומר:
<יוסי סילמן: אם אתה אומר שאני אחראי, תנו לי את מסגרת העבודה.
אילן גילאון: האוצר משתף אתך פעולה בעניין הזה?
<יוסי סילמן: הוא ישתף.
<יוסי סילמן: אני אומר, בינתיים, אז תנו לי את האחריות.
<יוסי סילמן: אל תכתיבו לי דברים – כן לקחת, לא לקחת.
אילן גילאון: אני יכול להפגיש בין שר האוצר לשר הרווחה.
<יוסי סילמן: אני מוכן, ואני אומר לכם – אספתי את כל הגופים כי יש פה המון גופים שעובדים במקביל – יש פה את המשקם ויש פה את הקרן ויש פה את הביטוח הלאומי עם אגף השיקום שלו, ויש את אגף השיקום שלי – אני בונה תמונה מערכתית.
<יוסי סילמן: אני לא רואה פסול בזה שכל המפעלים המוגנים יעברו למשקם, אני כבר אומר לך, אבל אנחנו עוד נדון בזה.
<יוסי סילמן: יש פה כיוונים שצריך להגדיר ולראות.
<יוסי סילמן: יש פה המון גופים שמשחקים במגרש.
<יוסי סילמן: אני מוכן בזמן הקרוב מאוד להציג לכם תוכנית מאוד ברורה, שהמטרה העיקרית זה כמה שיותר לשרת את האנשים עם הצרכים המיוחדים, ואפילו לשפר את רמת שכרם.
<יוסי סילמן: אבל אני אומר שוב, זו תוכנית הדרגתית ואנחנו לוקחים אחריות.
<יוסי סילמן: למה התוכנית שהציגה הקרן לא הייתה רלוונטית?
<יוסי סילמן: כי תוך 24 שעות הם הבינו שהתוכנית היא לא רלוונטית – הם בנו על הכנסות שלא היו, זאת פנטזיה, טבלת אקסל שלא הסתדרה עם כלום.
<יוסי סילמן: ולכן, לא הסכמנו לקבל את התוכנית הזאת כי זו הייתה תוכנית דמיונית.
<יוסי סילמן: השר הגדיר שהוא לוקח אחריות – תרצו, אני אציג לכם את התוכנית – אבל תנו לנו לעבוד, כי אם עכשיו יתחילו פה הלחצים והשטר וכולי, נמשיך כנראה לשחות באותה ביצה, בלי להתרומם.
<יוסי סילמן: זאת בקשתי.
אילן גילאון: רק שלא תבין לא נכון.
אילן גילאון: הוועדה לא הפריעה לאף אחד לעבוד.
אילן גילאון: אנחנו בעד שתעבדו.
<יוסי סילמן: לא, לא אמרתי.
חיים כץ: הוועדה דורשת משר הרווחה ליזום רפורמה להבראת הקרן, קרן רשת מרכזי אבחון ושיקום מקצוע של אנשים עם מוגבלות, בטרם תתקבל החלטה לביטול מעמד הקרן כהקדש.
חיים כץ: הוועדה קוראת לשר הרווחה להעביר לאלתר תקציבים הנדרשים לניהול השוטף של מרכזי השיקום והמפעלים המוגנים ולתפעולם.
חיים כץ: כמו כן, להבטיח שכספי הקרן יגיעו לידי המשתקמים והמרכזים.
חיים כץ: הוועדה תקיים ישיבת ועדה – עד סוף השנה – תוך כחודשיים, לעקוב אחר הצעדים שנוקט המשרד להבראת הקרן.
חיים כץ: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בנושא הצעת חוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת הורה) (תיקון מס' 3) (זקיפת ימי מחלה ללא תלות בגיל ההורה), של חברת הכנסת רינה פרנקל, חבר הכנסת חיים כץ, חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.
חיים כץ: יש עוד כמה חברי כנסת שחתומים על הצעת החוק אבל הם לא פה, לכן לא נקרא את שמם.
חיים כץ: הצעת החוק באה לקריאה השנייה ולקריאה השלישית.
חיים כץ: בבקשה, חברת הכנסת רינה פרנקל.