GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עדי קול: הרי לשוטר יש את הסמכות, לפי החוק נתנו לשוטר, אז הוא צריך להביא נסיבות, אז מה הנסיבות שהוא יכול היום להתרשם שאולי היה יסוד סביר להניח ש-.
<אודי וולף: השוטר יוכל להגיד לאותו אחד שעומד בפניו שפתוחות בפניו כרגע שתי דרכים, או ללכת בהליך המינהלי שבו לא ייבדק החומר הזה, אבל המקסימום שיושת עליו זה השמדת החומר; אבל אם אותו אחד ירצה להיות חכמולוג, וירצה ללכת דווקא במישור הפלילי, אז יגידו לו: תדע לך שנשלח את זה לבדיקה, ואם נמצא שהחומר הזה הוא חומר אסור, אז תיכנס לכלא לשלוש שנים, אז שווה לך לבדוק או לא שווה לך לבדוק?
<יואל הדר: זאת הצעה שאפשר לסרב לה.
עדי קול: זאת הצעה מצוינת בעיני.
<אודי וולף: ולכן זה בדיוק מה שיקרה בהליך של שימוע בפני השוטר.
<קריאה: זה החוק - - -
<אודי וולף: והחוק הזה זה חוק שנועד להקל על האזרח, ולמנוע ממנו את ההליך הפלילי.
עדי קול: אם אתם חושבים שזה החוק, אז יש פה בעיה, כי לא הבנתי, וכנראה שגם האזרח לא יבין, אם לא הייתם אומרים שזה מה שמבינים מהחוק כרגע.
עדי קול: אז זה אומר שאנחנו צריכים למצוא ניסוח אחר כדי שיגרום להבין.
<איילת אלישר: אני רוצה לענות לשאלה שלך.
<איילת אלישר: נדמה לי שמה שאת שואלת כאן זה מה בסיס המידע שעל פיו השוטר יפעל.
<איילת אלישר: בניגוד לסיטואציה של אלכוהול, שבה באמת השוטר ברחוב יכול לגשת ולדעת על פניו שזה אלכוהול ולשפוך את האלכוהול, כאן אנחנו מבינים שבסיס המידע צריך להיות הרבה יותר רחב ומשמעותי, כי יצטרכו לדעת שיש במקום הזה את החומרים האלה, יהיו פרסומים על המקום הזה למי שקצת מכיר את ההוואי – יש פרסומים במקומות על החומרים האלה, על מה הם עושים, רק על סמך דברים כאלה נוכל ונצטרך - - -
עדי קול: שוטר סיור סתם עבר בפיצוצייה, יכול?
<יואל הדר: כן, בטח.
עדי קול: אז את מבינה?
<אודי וולף: אבל כתוב אולי למעלה: סוטול לכל החפץ.
<נועה ברודסקי-לוי: איילת, אולי אם את יכולה לתאר קצת, כמו שתיארתם לנו בעבר, את אותם כוכים שאתם מדברים עליהם ואותם - - -
עדי קול: לא, עזבי, אני מכירה את זה, מכירה כוכים, מכירה – בסמים אני אלופה, באמת.
<איילת אלישר: לא, אל תגידי.
<קריאה: אל תגידי את זה ככה.
<אודי וולף: לא, זה בשמים מלשון בושם.
<איילת אלישר: משטרה אנחנו.
עדי קול: מצטערת, אני יודעת איפה לקנות, מה עושים עם זה, אני באמת, תאמינו לי, ביום שני השבוע אהיה בנרקומנים אנונימיים, לא כי אני כזאת, לא כי השתמשתי אי-פעם, פשוט בגלל שאני באמת מעורבת בעשייה הזאת הרבה שנים.
עדי קול: אני רוצה לחזור להצעה שלך, ואני לא חושבת שאני מבינה את זה כאן מהחוק.
עדי קול: אני אומרת שהבן-אדם – נחזור לסיטואציה הראשונה – לא בא, אנחנו משמידים, סגרנו את זה.
עדי קול: הוא בא ואומר: אני מתנגד להחלטה של קצין המשטרה.
עדי קול: היום אני לא רואה בחוק שקצין המשטרה מציע לו את שתי האופציות, אומר לו - - -
<אודי וולף: ודאי שלא, החוק חוסך לו את זה.
עדי קול: אז אני רוצה שיציעו לו את שתי האופציות.
עדי קול: אתה יכול להגיד לי - - -
<אודי וולף: זה לא צריך להיות כתוב בחוק, הרי אם נניח כהצעת
<אודי וולף: כם – סליחה שאני מתפרץ – - -
<גבי פיסמן: אבל לא, שיקול הדעת אם ללכת למקום מינהלי או פלילי הוא שיקול דעת של המשטרה, של הרשות - - -
<אודי וולף: - - אבדוק את החומר הזה ואגלה שהוא חומר שאסור לפי הפקודה, לא יהיה לי שיקול דעת, אהיה חייב להעמיד אותו לדין פלילי.
<אודי וולף: כל הרעיון שהוא חומר שלא לפי הפקודה, פה הבעיה שלך.
<אודי וולף: זה בדיוק העניין, ולכן אנחנו - - -
עדי קול: אז מה הייתה ההצעה שלך?
עדי קול: אני רוצה לקבל תשובות לשאלות שלי, הצעת הצעה שנשמעה לי נכונה וגם אפילו ל - - -
<אתי כהנא: הוא הסביר את המשמעות של החקיקה, הוא לא נתן הצעה אחרת.
עדי קול: יש אופציה גם להליך מינהלי וגם להליך פלילי?
עדי קול: אני מבינה, אני לא רוצה להליך פלילי.
עדי קול: אני רוצה להבין שיש לו את האופציה – השאלה אם אנחנו חוזרים להליך מינהלי.
<איילת אלישר: אם נציע לו את ההצעה הזאת, לא אני, כל אדם הייתי אומרת: תלכו תבדקו, ויש צ'אנס גדול גם שלא תצליחו.
עדי קול: לא, הוא צריך לבדוק.
<איילת אלישר: אם הוא רוצה לבדוק, אם הוא בעצמו, האדם.
עדי קול: בהליך המינהלי זו אחריות שלו, נכון?
עדי קול: אנחנו אומרים: יש לו הליך מינהלי, אתה צריך להוכיח לבית-משפט שזה לא, ואז משמידים, נכון?
<איילת אלישר: הוא לא חייב.
עדי קול: אפשר ללכת להליך בבית-משפט שלום?
עדי קול: אני שוב שואלת.
<גיל שפירא: לא, זה לא, פה התבלבלת, יש איזשהו בלבול, זה לא על הפרק ההצעה הזו שכרגע הצעת.
עדי קול: אני יודעת שהיא לא על הפרק, אבל הוא העלה אותה.
<גיל שפירא: אני חושב שמחשבה נוספת גם לא בטוח שלמשטרה זה גם - - -
<איילת אלישר: הוא בכלל לא התכוון לזה.
<יואל הדר: זה לא המסלול פה, אבל בהליך הפלילי אנחנו לא בוחרים בנטל.
עדי קול: נכון, אבל חשבתי שזה מה שהצעת.
עדי קול: מה הבנת מההצעה שלו?
<גיל שפירא: הבנתי, אבל אי-אפשר לשפוט אותו, השעה כל כך מאוחרת והלחץ גדול, אז זה לא.
<גיל שפירא: בואו נהיה הגונים, אפילו הסניגוריה יודעת להיות הגונה כשצריך.
<איילת אלישר: הוא התכוון שאדם כדאי לו את המסלול המינהלי ולא הפלילי, זה מה שהוא התכוון.
עדי קול: אוקיי, אהבתי את ההצעה, אבל חבל שאתה חוזר בך.
<יואל הדר: אנחנו רוצים את המסלול הזה של ההליך המינהלי ולא ההליך הפלילי.
<יואל הדר: ההליך הפלילי יש לנו די, אנחנו לא רוצים בכלל את הנטל.
עדי קול: בכל מקרה אנחנו בבית-משפט שלום והשאלה שלנו כרגע – הנקודה שנשארה היא איזה שיקול דעת אנחנו רוצים לתת לשופט, והשאלה אם אנחנו רק רוצים שהוא יבדוק את ההליך המינהלי.
עדי קול: אני מבינה, אני לא רוצה להגיע להליך פלילי.
עדי קול: אני לא רוצה לעצור שם, כי אני חושבת ששוב, אם היה – תחשבו רגע – את השוטר ההוא שרק נכנס לפיצוצייה ולא היו לו סיבות, וזה לא היה מה שאת מתארת, מה שאת מתארת אני לגמרי מסכימה, אני חושבת שבקלות קצין המשטרה יכול להבין.
<איילת אלישר: אני חושבת שנורא קשה לבנות חקיקה על-פי המקרה הקיצון שאת מתארת.
עדי קול: אני מצטערת, אבל זאת המטרה, ככה עובדים, מחוקקים על המקרה הקיצון.
<איילת אלישר: אנחנו מדברים על הרוב המוחלט של המקרים, אנחנו מכירים את זה.
<איילת אלישר: כמו שאמרתי, אנחנו מציעים פה הוראת שעה.
עדי קול: אני לא רוצה להגיע לסיפורים, אבל אתם מכירים שוטרים, אני מצטערת, שמנצלים את סמכותם.
<איילת אלישר: זה תמיד יהיה, תמיד יהיו ללא שום קשר.
עדי קול: נכון, תמיד יהיו, לכן אני מנסה כרגע לצמצם את המקרים האלה, כי אני אומרת: אם הוא אומר, היה שלט, נכנסתי לפיצוצייה במסגרת של סיור, ואז לקחתי, כי החלטתי שיש לי יסוד סביר.
עדי קול: סך הכול מה יהיה לבית-משפט לבדוק?
עדי קול: אין לו אפילו נסיבות, הוא סתם הלך ובחן ואין.
<גבי פיסמן: לא, הוא שומע את האדם.
<גבי פיסמן: הרעיון שעומד מאחורי הסעיף הזה, כפי שאני מבינה אותו, זה בניגוד לשלב המקדמי שבעצם מספיקה ההתנגדות של אדם כדי לבצע את ההליך של ההשמדה.
<גבי פיסמן: ברגע שאדם מגיע לאותה ערכאה שיפוטית ונמצא מול המשטרה, יש לו אפשרות לפרוס את הטיעונים שלו, להציג אותם ולהציג - - -
עדי קול: תשמעו, אנחנו לא מגיעים לשום מקום, אני רוצה להתקדם.
<יואל הדר: אנסה לפשר.
<יואל הדר: אנחנו סבורים שצריך לבחון את הסמכות של שיקול הדעת של הקצין בסופו של יום של בית-המשפט, אבל נרחיב את היריעה, ניתן לשופט שיקול דעת מטעמים שהוא יחליט, אם הוא ירצה להרחיב את היריעה, ניתן לו סמכות שיקול דעת.
<נועה ברודסקי-לוי: הנוסח של חלופה ב' היום - -
עדי קול: תסתכל על הנוסח של חלופה ב' היום.
<נועה ברודסקי-לוי: - - שכתבנו: מכלול הנסיבות, ונכון, יהיו אולי מקרים שבהם יבקשו חוות דעת, יהיו מקרים שלפי הנסיבות זה יספיק להם, השאלה - - -
עדי קול: אני מוכנה ללכת על חלופה ב', אם אתם מסכימים, אני מצביעה על זה.
<יואל הדר: נכון, הוא יעשה מה שהוא רוצה.
<יפעת רווה: גם חלופה ב' מדברת על חומר מסכן.
<אפרת חקאק: אני יכולה לעזור?
עדי קול: בטח.
<אפרת חקאק: אני רק רוצה להוסיף שאם תסתכלו על ההגדרה של חומר מסכן, גם בהגדרה יש יסוד סביר להניח.
<אפרת חקאק: אז כבר אתה אומר לשופט: אתה עכשיו צריך רק להשתכנע שהחומר יש לו יסוד סביר.
עדי קול: נכון, הוא לא חייב ללכת לבדיקה.
<נועה ברודסקי-לוי: שזה עלול.
<אפרת חקאק: כל האלמנטים שהכנסתם להגדרה זה מה שהשופט ישקול.
עדי קול: אתם יכולים להסכים על חלופה ב'?
עדי קול: הייתם מעדיפים שלא.
<גבי פיסמן: אם לפחות יאמר לפרוטוקול שאין כוונה באמת לייצר פה חובה לחוות דעת.
עדי קול: חובה לבדוק.
עדי קול: אני רוצה לומר פה לפרוטוקול: אין חובה לבית-המשפט לבקש את הבדיקה במעבדה.
עדי קול: אני חושבת שאנחנו - - -
<אתי כהנא: אני מציעה שבמקום שבית-משפט צריך לקבוע אם זה חומר מסכן או לא, שבית-המשפט צריך פשוט לקבוע האם יש מקום להשמדה או לא.
עדי קול: וזה מוחק את הדיון של השעה האחרונה שלנו חזרה, אבל לא הסכמנו.
<אתי כהנא: אבל יש פה דיון בבית-משפט על-פי הנסיבות.
עדי קול: אבל לא הסכמנו על זה.
<קובי עזרא: לא, אבל אי-אפשר להיות תמימים, ברגע שנכנסים לבית-משפט אנחנו לא יכולים לתחום באמת את שיקול הדעת של בית-המשפט.
עדי קול: נכון, אנחנו לא תמימים.
<קריאה: אז אולי צריך לכתוב במפורש - - -
עדי קול: לא, להגיד שהוא לא מתחייב לבדוק, יש נסיבות, ואני חושבת ששוב, תראו, בסופו של דבר כמו שמופיע לפני השוטר שמדבר בטלפון, שאני לא יודעת איך קוראים לו, איך קוראים לו?
<איילת אלישר: אודי וולף.
עדי קול: אז הוא גם יוכל להופיע בפני בית-המשפט ולהגיד: תשמעו, לבדוק את זה, זה מורכב, אבל יש לי את הנסיבות.
עדי קול: אם אתם מוכנים להסכים על חלופה ב', אני מאשרת את חלופה ב'.
<נועה ברודסקי-לוי: אפשר גם להכניס במכלול הנסיבות את מה שעשיתי גם בחלופה הראשונה ש"ממכלול הנסיבות, ובין היתר אריזת החומר, המקום בו נתפס והנסיבות בהן הוחזק", שזה גם מכווין את זה שהכוונה לבדוק את הדברים הלאה.
עדי קול: בדיוק, שהכוונה היא לבדוק נסיבות, בסדר?
<גיל שפירא: צריך את הנהלת בתי-המשפט לזה.
<אתי כהנא: אולי תוכלי לומר מה הנוסח הסופי?
עדי קול: אז בוא נקריא את הנוסח הסופי כדי שאוכל להצביע עליו.
עדי קול: "קצין משטרה יורה על השמדתו של חומר שנתפס כאמור בסעיף קטן (א), לאחר שהופיע לפניו מי שהחזיק בחומר כאמור, אם לא שוכנע כי החומר אינו חומר מסכן.
עדי קול: הורה קצין משטרה על השמדת החומר, רשאי המחזיק לפנות לבית-המשפט בפרק זמן של 60 יום בבקשה לצוות - - -
<איילת אלישר: לא 60 יום.
<קריאות: לא 60 יום.
עדי קול: כמה זמן אתם מוכנים שהם יחזיקו?
<איילת אלישר: 30 ימים.
<קריאות: 30.
עדי קול: הולכת אתכם על 30 יום.
<גבי פיסמן: היום מסיימים את החוק הזה?
<גבי פיסמן: כי זה דבר שאני צריכה לעדכן את הנהלת בית-המשפט.
עדי קול: היום מסיימים את החוק הזה.
<יואל הדר: כן, נו, אבל זה לא משנה שום דבר.
<נועה ברודסקי-לוי: "בפרק זמן של 30 יום לאחר ששמע את קצין המשטרה או מי מטעמו ואת המחזיק ומי מטעמו, על ביטול ההחלטה להשמיד את החומר או לצוות על החזרתו, אם סבר כי ממכלול הנסיבות, ובין היתר אריזת החומר, המקום בו נתפס והנסיבות בהן הוחזק, עולה כי לא מדובר בחומר מסכן.
<קריאות: בעד – פה אחד
עדי קול: אז אנחנו מאשרים את חלופה ב' לפי הנוסח שהוקרא.
עדי קול: אנחנו עוברים לפרק ג', כי אין לנו - - -
<אודי וולף: סליחה, יש לי בקשה, שאלה, הערה חצי סעיף אחורה.
<אודי וולף: סעיף 4(ב) בסופו.
<אודי וולף: בשביל קצין המשטרה ישמור דגימה מהחומר?
<איילת אלישר: כן, זהו, עברנו על הנושא הזה ככה בלי לדון בזה.
<איילת אלישר: כל הנושא של שמירת דגימה אין בזה צורך עכשיו אחרי שזה נשמר לבית-משפט לצורך הדיון.
<אתי כהנא: אין בזה צורך.
עדי קול: רגע, בואו אחת, אחת.
עדי קול: רוצה?
<איילת אלישר: הוועדה הוסיפה פה את זה שיש לנו חובה לשמור דגימות.
עדי קול: מה הרציונל?
<נועה ברודסקי-לוי: מה שחשבנו זה שאם בכל זאת הוא מורה על השמדה של החומר, מישהו שלא הופיע בפניו - - -
<אתי כהנא: אבל כתוב פה 30 יום ועוד 30 יום - - -
עדי קול: לא, זה מישהו שלא הופיע בפניו.
<נועה ברודסקי-לוי: לא, זה מישהו שלא הופיע בפניו, ואז יש סמכות להשמיד בלי - - -
עדי קול: אבל השמדנו כבר, מה זה יעזור?
עדי קול: אני חוזרת לשאלה שדיברנו מקודם – הוא לקח כמות מסוימת, השמיד אותה, יש לו סטוקים, הוא ממשיך להוסיף, להוסיף, להוסיף, אז השמדנו רק מקום מסוים.
עדי קול: אם אחר כך נשמר חומר, ובסוף הוא יגיד: רגע, אחרי שבוע הוא לא בא, ואומר: אני רוצה בכל זאת שתבדקו, להוכיח לכם שזה בסדר, כי יש לי עוד כמות אחרת.
<איילת אלישר: שיביא מהכמות ההיא.
<איילת אלישר: לא מבינה את הטענה.
<אודי וולף: בסדר, מה הבעיה?
עדי קול: למה מפריע לכם?
<קריאה: עדיין אנחנו משאירים את - - -
עדי קול: רק פיזית?
<איילת אלישר: זה פיזית, אין מגבלת זמן, אין לנו יכולת להחזיק את הדברים האלה, זה מטיל עלינו איזו חובה אין-סופית.
<אודי וולף: אבל זו גם דרך ללא מוצא, לא כתוב אחר כך מה לעשות עם מה ששמרנו.
<אודי וולף: עד מתי נשמור?
<איילת אלישר: זה גם מרמז שאנחנו אולי צריכים לעשות עם זה משהו, אנחנו לא הולכים - - -
עדי קול: הבנתי את הבעיה שלכם.
עדי קול: אני רוצה רגע לדבר על ההליך.
עדי קול: אתאר סיטואציה, כיוון שאנחנו מחוקקים גם לסיטואציות ההזויות – בא שוטר, נתן לאדם זימון לעוד שבוע להופיע, נכון?
עדי קול: למחרת הוא התאשפז בבית-חולים, קרה לו משהו, לא הצליח להגיע בשבוע הזה, וכרגע יש לנו את ה-30 יום האלה שממתינים עד שהוא יגיע.
עדי קול: משהו נורא קרה לו, הוא לא יכול להגיע גם ב-30 יום.
עדי קול: אני רוצה להשאיר לו אפשרות לבוא ולהגיד: רגע, - - -
<קובי עזרא: אבל, גברתי, זה נכון לגבי כל סיטואציה.
<יואל הדר: אין לדבר סוף.
<איילת אלישר: אין לדבר סוף, זה אין-סופיות.
<קובי עזרא: זה נכון לגבי כל סיטואציה שהמשטרה מפעילה סמכות, במה זה שונה ממקרה אחר?
<איילת אלישר: נכון, כל סמכות היא כזאת.
עדי קול: אני אתכם.
עדי קול: עברנו.
<יפעת רווה: אפשר להציע החרגה במקרה שהוא עבר על חוק סימון מוצרים?
עדי קול: מה ההחרגה?
עדי קול: תגידי.
<יפעת רווה: שבמקרה שהוא לא סימן את המוצר, אז לא יחול כל הדבר הזה, כי ברור שהוא עבר על חוק.
עדי קול: אבל אין לך סמכות השמדה בחוק ההוא, מה פתאום.
עדי קול: לא, את לא רוצה להשמיד לו את החוק – בגלל שלא סימן?
<יפעת רווה: בהליך בבית-משפט יבקשו צו לפי חוק הגנת הצרכן.
עדי קול: אני הולכת אתכם, אז אנחנו מורידים את החלק הזה.
<יפעת רווה: אני מבקשת להוריד את זה, כן?
עדי קול: הורדנו.
עדי קול: אנחנו מאשרים.
עדי קול: אנחנו חוזרים חזרה קדימה, עכשיו אנחנו בהכרזה דחופה, מוכנים?
<יואל הדר: יש משהו שעוד לא אושר?
עדי קול: עד עכשיו הכול אושר, לדעתי.
<נועה ברודסקי-לוי: לא, היה סעיף שהשארת שמצריך עיון, העניין של התפיסה של חומר מסכן על אדם.
עדי קול: אה, השימוש העצמי.
<יואל הדר: הרי על אדם זה הכי קל.
<יואל הדר: לכאורה, זה כמו אלכוהול, אז על אדם זה הכי קל מכל הדברים.
<אתי כהנא: זה האלכוהול, בדיוק, וגם הנזק הקטן ביותר.
<שירי חבה: זה הכי פחות פוגעני.
<שירי חבה: מדובר בנזק של 50 שקלים, שזה לא נורא.
<אתי כהנא: זו השקית הספציפית.
<יואל הדר: נכון, שזו הבעיה?
<אתי כהנא: אם זה כבר כמויות מסחריות, אז הוא כבר - - -
<יואל הדר: זה כבר לא פגיעה בחופש העיסוק, זה בחופש השימוש, אין איסור בחופש השימוש.
<יואל הדר: אין חוק-יסוד שמונע חופש שימוש.
<אתי כהנא: איזו הגנה צריך לתת – אין פה פגיעה.
<אתי כהנא: חופש השימוש בחומרים מסכנים.
עדי קול: שאלת לגבי תפיסה באופן כללי אם אישרנו.
עדי קול: נתנו לשוטר לתפוס מלכתחילה.
<יואל הדר: אם אותו אחד יוצא, אז הוא ילך לקצין המשטרה ויגיד שלקחו ממנו את המשהו שזה היה סוכר.
<יואל הדר: לא יעשו את זה, אבל - - -
עדי קול: אני אומרת לפרוטוקול שאני מאשרת בעיקר בגלל החשש מקטינים, למרות שאי-אפשר יהיה להחרים לקטינים את החומר, את שקית הסוכר שהיום הפכה להיות מוטיב חוזר.
<נועה ברודסקי-לוי: אני רוצה בכל זאת לחזור להבהיר משהו לגבי מה שדיברנו על הנוסח של העניין של הפנייה לבית-משפט.
<נועה ברודסקי-לוי: למעשה ההפרדה במצב שמישהו הופיע בפני השוטר לבין מצב שלא נעשה כששקלנו בעצם לחייב את המשטרה להגיע לבית-המשפט כדי לבקש אישור על ההשמדה, ומאחר שהוחלט אחרת, זאת אומרת שמי שיפנה זה בעצם המחזיק – השוטר יורה על השמדת החומר והמחזיק זה שיפנה, אז זה צריך לחול גם במקרה שהוא הופיע וגם במקרה שהוא לא הופיע.
<נועה ברודסקי-לוי: זאת אומרת, בכל מקרה תהיה לו בעצם אפשרות לערער לבית-משפט, רק רציתי שזה יהיה ברור.
עדי קול: אבל זה ברור בנוסח?
<נועה ברודסקי-לוי: אז זה שונה מהנוסח שאמרתי פה, זה בעצם "קצין משטרה יורה" - - -
<שירי חבה: זה חוזר לנוסח הקודם.
<איילת אלישר: צריך להגיד בחוק מה קורה אם הוא לא מתייצב.
<נועה ברודסקי-לוי: גם אם הוא לא מתייצב אז יש 30 יום כמו שקבענו, זה לפנות לבית-משפט בכל מקרה.
<איילת אלישר: 30 יום ממתי?
<אתי כהנא: אבל זה לא מופיע.
<נועה ברודסקי-לוי: מיום ההחלטה.
<איילת אלישר: אבל איך ידעו למי לשלוח את ההחלטה, איפה הוא, מיהו, מה קורה אם אין לנו קשר אתו?
<איילת אלישר: אנחנו נתקעים עכשיו עם חומר שזה לא רלוונטי - - -
<נועה ברודסקי-לוי: בעיקרון יש לו 30 יום – נתתם לו שבעה ימים, ואם הוא לא מגיע - - -
<נועה ברודסקי-לוי: הוא לא הגיע, אז הוא מורה על השמדת החומר, זה סעיף שאושר.
עדי קול: היום בחוק נתתם לו שבוע ואז 30 יום.
עדי קול: אז אנחנו לא מוסיפים לו, אנחנו מאפשרים בתוך ה-30 האלה אפשרות שלו לפנות לבית-משפט.
<אתי כהנא: רק צריך לציין שגם המקרה שאם הוא לא מתייצב נכנס פה – איפה זה מופיע?
<נועה ברודסקי-לוי: זה כתוב, יש סעיף בנוסח הקודם, סעיף 4.
<נועה ברודסקי-לוי: אבהיר את זה שוב בנוסח, - -
<אתי כהנא: צריך להכניס את זה לנוסח.
<נועה ברודסקי-לוי: - - אבל בעיקרון תוך שבעה ימים הוא מחליט, בין אם הוא ראה אותו ובין אם הוא לא ראה אותו, על ההשמדה.
<נועה ברודסקי-לוי: אם הוא החליט להשמיד את זה, יש לו 30 יום לפנות לבית-משפט.
עדי קול: זאת אומרת שחלופה ב' חלה גם על המקרה הזה.
<אתי כהנא: צריך פשוט להכניס את זה לנוסח, כי כרגע מתוך השינויים הנושא של ההתייצבות יצא החוצה.
<נועה ברודסקי-לוי: יוכנס, ברור.
עדי קול: בסדר גמור, אבל מותר לו לא להתייצב.
<אתי כהנא: רצוי אפילו.
עדי קול: רצוי, אתם רוצים, ותשמידו את הכול וכמה שיותר מהר בשריפה בל"ג בעומר.
עדי קול: פרק ג'.
<נועה ברודסקי-לוי: "פרק ג': חומר אסור בהפצה הכרזה דחופה 5.
<נועה ברודסקי-לוי: (א) סבר המנהל כי יש להוסיף חומר מסכן לרשימת הסמים המסוכנים שבתוספת הראשונה לפקודת הסמים המסוכנים (בחוק זה – רשימת הסמים המסוכנים), בשל צורך מיידי לאסור על הפצתו של אותו חומר בציבור, נוכח החשש כי השימוש בו עלול להביא לפגיעה בשלום הציבור, בביטחונו או בבריאותו.
<נועה ברודסקי-לוי: אפשרות אחרת היא: נוכח החשש כי לחומר תופעות הדומות לתופעות הנגרמות כתוצאה משימוש בסם מסוכן, רשאי הוא להכריז עליו כעל חומר אסור בהפצה (בפרק זה – חומר אסור בהפצה).
<אודי וולף: פקודת הסמים משתדלת מאוד להימנע מלהתעסק בתופעות, אחרי הרבה מאוד הפסדים בפקודה האמריקנית שדיברה על תופעות בשנות ה-80, ואנחנו מדברים על - - -
עדי קול: אבל אישרנו את הנוסח הזה עוד בנוכחותו של חיים בהגדרת "חומר מסוכן".
<אודי וולף: אבל אני לא רואה שיש פה שתי אופציות.
<יואל הדר: הוא לא הצביע.
<נועה ברודסקי-לוי: זה היה שתי אופציות - - -
עדי קול: אנחנו מקבלים את נוסח הוועדה.
<אודי וולף: סליחה, בחומר מסכן זה סיפור אחר, אבל כאן אנחנו מדברים למעשה על בניית איזושהי מדרגת ביניים בתוך פקודת הסמים, כי פקודת הסמים כולה בנויה על שמות של חומרים ולא על תכונות של חומרים, לכן אני חושב שחשוב להקפיד על זה.
<נועה ברודסקי-לוי: הסיבה שהוכנסו אותם חומרים לפקודת הסמים המסוכנים, זה בדיוק בגלל - - -
<אודי וולף: לכן לחלק הראשון - - -
<אתי כהנא: נוכח החשש – זה אותם קריטריונים של ההכללה הסופית.
עדי קול: זה בעצם שילוב של שני הנוסחים לחומר מסוכן, השאלה למה את חוזרת על ההגדרה פה ולא אומרת פשוט "חומר מסוכן" לפי הגדרתו בסעיף?
<נועה ברודסקי-לוי: קודם כול זה נאמר "חומר מסכן", חשבנו שנכון שזה יובהר, שיש מקום - - -
<אודי וולף: מסכן, לא מסוכן.
עדי קול: אין סיבה, זה סתם סרבול, הוא אמר לי שיש הגדרת "חומר מסכן".
עדי קול: אני רק רוצה לשאול משהו אחר – מי המנהל?
<אודי וולף: מנכ"ל משרד הבריאות.
<מיקי אריאלי: מנכ"ל משרד הבריאות.
<אתי כהנא: מנכ"ל משרד הבריאות, זה בהגדרות של סעיף 1.
עדי קול: כתוב כאן: "מנהל כהגדרתו בפקודת הסמים", אני לא יודעת, אז שאלתי.
עדי קול: כאן צריך להיות כתוב: לפי הגדרתו ב-?
עדי קול: לא צריך, אבל זו לא אותה הגדרה.
<אתי כהנא: זה אותו חוק.
<יואל הדר: זה אותו חוק.
עדי קול: אני משאירה את ההגדרה הרחבה של "חומר מסכן", מקובל עליכם?
עדי קול: אתם חושבים שצריך את הפירוט או שמספיק להגיד "חומר מסכן"?
<שירי חבה: אין צורך, "מסכן" כולל בתוכו את כל המשפטים שהגדרנו.
עדי קול: את כל המשפטים שהגדרנו, ואני יודעת שחיים לא הצביע, אבל אנחנו מקבלים את הנוסח הארוך של "חומר מסכן".
<איילת אלישר: הוספנו לו בנוסח הראשון.
<איילת אלישר: "בדרך הדומה לפגיעה הנגרמת משימוש בסם מסוכן".
<שירי חבה: כן, הגענו להסכמה על נוסח.
עדי קול: אז מבחינתי זה בסדר להגיד "חומר מסכן" ולא לחזור.
<נועה ברודסקי-לוי: אבל חשוב שיאמר מבחינת משרד הבריאות הבהרה על הפרסום שזה ההרכב הכימי, ולגבי תרופות אם אפשר להבהיר מה ייעשה במקרה כזה.
עדי קול: סליחה, את זה אני לא מבינה.
<מוריה בן צור: לא, לא, לא, בתרופות צריך להבין – רופא יכול היום לנפק סמים בהתאם למרשם רופא שהוא נותן, אין לזה שום הקשר בהיבט הזה.
<מוריה בן צור: וגם בפקודת הסמים צריך לזכור שיש שם את ה"למעט" - - -
<נועה ברודסקי-לוי: השאלה אחרת, אם לדוגמה עכשיו חומר, או תגידו לי שזה מצב שלא יכול להיות, אבל זו שאלה, האם יכול להיות מצב שאיזשהו חומר נקבע כאסור בהפצה למרות שההרכב הזה כן נמצא באיזושהי תרופה קיימת שאושרה?
<מוריה בן צור: גם בפקודת הסמים היום כשאנחנו מכלילים סמים מסוימים, הם יכולים להיות מונפקים על-ידי רופא לפי תקנות הסמים המסוכנים.
<נועה ברודסקי-לוי: ויש אישור?
<מוריה בן צור: בהתאם למינונים ומרשם רופא.
<מוריה בן צור: בוודאי, יש שם את התנאים - - -
<אודי וולף: זו לא תהיה תרופת OTC, תרופה שנמכרת ללא מרשם רופא.
<אודי וולף: ממילא מרשם הרופא הופך להיות הרישיון להחזקת התרופה.
עדי קול: יש לי בעיה לפני זה: יפורסם – איך יכול להיות מפורסם ההרכב הכימי, אתם לא בודקים לפני הכרזה דחופה.
<אודי וולף: לא, הוא בודק את זה, אנחנו לא בודקים.
<שירי חבה: בהכרזה דחופה יש לנו הרכב כימי.
עדי קול: אבל הוא בודק את הבדיקה הכללית שלו שאולי זה דומה למשהו שהוא כן.
<אודי וולף: לא, פה זה ברחל בתך הקטנה.
<שירי חבה: הכרזה דחופה זה הרכב כימי.
עדי קול: אתם שמים לב שאתם עובדים עלי?
<אודי וולף: אם אנחנו מצליחים לעבוד עליך, אז זה בלי לשים לב, זה רע מאוד.
<אודי וולף: אם אנחנו לא רוצים לעבוד עלייך ואנחנו מצליחים - - -
<אתי כהנא: יש שתי אופציות, או שאנחנו עובדים עלייך או שאת לא מבינה, תחליטי מה את - - -
עדי קול: אני רק חוזרת – מיקי אמר שלצורך ההכרזה הדחופה, ואני אומרת לפרק ג', וזה שני פרקים שונים והתכוונתם שלא יהיה ביניכם – הוא יכול לקחת תוך שבועיים - - -
<מיקי אריאלי: לא, אני מדבר על חוות דעת, לא בדיקה.
<מיקי אריאלי: אחרי הבדיקה.
עדי קול: חוות דעת שבה תגיד מה החומרים?
עדי קול: כי כאן אנחנו רוצים - - -
עדי קול: בפרסום כתוב לי שבפרסום יפורסם ההרכב הכימי.
<שירי חבה: כי ההכרזה תוקפה מתבססת על הרכב כימי.
עדי קול: אז מי בודק את ההרכב הכימי?
<שירי חבה: אנחנו כבר יודעים את ההרכב הכימי, ואז אנחנו בהכרזה דחופה.
עדי קול: אז תוך כמה זמן, אודי?
<אודי וולף: שנייה, אנחנו עושים ככה, אנחנו הולכים כמו בפקודת הסמים, באותה אחריות, אבל בהליך שמצד אחד הוא יותר קצר מפקודת הסמים, ובסופו של דבר הענישה עליו פחותה מאשר פקודת הסמים.
<אודי וולף: מידת הרצינות וההשקעה באה - - -
עדי קול: בוא נגיד שלא הסכמנו על החלק הקודם רק כדי שאבין אם לא הבנתי או שאתם עובדים עלי.
עדי קול: את אותו הליך מזורז שאתה הולך לפה בחצי דרך, למה לא יכולת לעשות אותו לצורך – שוב, אני מבינה שאנחנו רוצים שזה יהיה יותר מהר.
<אודי וולף: לא רציתי, לא למה לא יכולתי.
עדי קול: לא רצית.
עדי קול: דרך אגב, הבנתי טוב מאוד את העניין.
עדי קול: הבנתי כי לא רצית, כי לא תעמוד בעומס, כי זה הרבה.
<אודי וולף: לא נעמוד בזה.
<אודי וולף: אני לא יכול, כי לא אעמוד בזה.
עדי קול: לא, הוא לא רצה, כי זה עמוס - - -
<אודי וולף: לא יותר מהר.
עדי קול: יש לו אפשרות לעשות את זה יותר מהר, הוא לא רוצה בגלל העומס, אבל יש לו אפשרות לעשות את זה יותר מהר.
עדי קול: הבנתי, הכול בסדר, רוצים שניכנס לזה?
עדי קול: שניפתח את זה כאן?
עדי קול: הבנתי, הכול בסדר, ואודי ואני סגורים.
עדי קול: עדיין אתייג את זה כתחת: עבדתם עלי.
עדי קול: סתם, לא.
עדי קול: אז אתה אומר שבהכרזה דחופה – מה פרק הזמן שמדובר פה?
<אודי וולף: בדרך כלל אנחנו רצים אחרי הזנב של מה שמפיצים ברחוב.
<אודי וולף: אנחנו רוצים לעשות שני צעדים, צעד אחד להקדים אותם, וזה על-ידי החומר המסכן, והצעד השני הוא לסגור את הפינה - - -
עדי קול: להקדים אותם לקחת, שמנו את זה בצד.
<אודי וולף: איפה שהיינו ואנחנו מסכימים ולא עבדנו וכו'.
<אודי וולף: והצעד השני זה לסגור את הפינה – לסגור את הפינה אנחנו אומרים ככה, ואני אומר ברגע של גילוי לב: כאשר אנחנו מכניסים חומרים לפקודת הסמים, ולמרות כל הסופרלטיבים שנשפכו פה על מישהו בחדר הזה מפי יושב-ראש הוועדה, יש הרבה רעד להגיד שחומר שאנחנו לא יודעים עליו הרבה, כמו על הרואין, יעמוד בשורה אחת עם הרואין בפקודת הסמים, כי הרואין בכל זאת זה 20 שנות מאסר וכו' וכו'.
עדי קול: הבנתי, אני שמחה לשמוע.
<אודי וולף: ולכן אנחנו אומרים שאנחנו צריכים לייצר איזושהי מדרגה יותר נמוכה.
<אודי וולף: ואם מגדל של 20 קומות, של 20 שנות מאסר עומד בפקודת הסמים, פה אנחנו מייצרים מגדל בן שלוש קומות, אפילו פחות מלאה גולדברג.
<אודי וולף: לא, חמש קומות זה לאה גולדברג, וזה קטין.
<אתי כהנא: לאה גולדברג זה לקטינים.
<אודי וולף: לאה גולדברג זה לקטינים, ואנחנו עושים שלוש קומות עד הקוקייה או עד החתולה הכושית.
<אודי וולף: בכל אופן, מה שאנחנו אומרים כאן, זה שאותה מידה של ידיעה ואותה רמה של ידיעה תידרש לבקשה שלנו להכניס את החומר הזה לפקודת הסמים, לפרק זמן קצוב, בענישה פחותה, אבל בהליך הרבה יותר מהיר.
<אודי וולף: לא נצטרך לכנס את הוועדה כאן, לא נצטרך לכנס את הוועדה ברשות למלחמה בסמים בשל חומרים פסיכו-אקטיביים, אלא די יהיה בשיקול דעת משולש.
עדי קול: אבל אתה מסכים אתי שזה תהליך כרונולוגית שקורה אחרי ההחזקה, נכון?
עדי קול: אחרי שתפסו אותם?
<אודי וולף: או שאנחנו צופים מראש את בואם.
<אודי וולף: אני שומע מחברים ביפן שיש חומר מסוים שנכנס, אני אומר: בוא נקדם את פני הרעה, נכניס אותו.
<אודי וולף: אבל לא להכניס אותו ברף הגבוה של מאסר, הרי מה, על סמך מה?
<אודי וולף: לכן אני אומר: שלוש שנים.
<אודי וולף: אתה יודע שזה אסור.
עדי קול: בסדר, את האופציה הזאת אני מבינה.
עדי קול: האופציה של ההחזקה, אני אומרת:
עדי קול: לקחו שבוע - - -
<אתי כהנא: אפשר לקחת חלק מהדגימות כדי לקחת אותן – לעשות - - - להחזקה ולהכרזה הדחופה.
עדי קול: אני לא מבינה איך זה הולך כרונולוגית – קצין המשטרה אחרי שבוע יכול להחליט: אני משמיד, מתי תתערבו ותגידו: רגע, אנחנו רוצים לבדוק, כי יכול להיות שאנחנו רוצים בכלל לאסור את זה ושזה יכנס לפקודה?
<אודי וולף: נהלים פנימיים של המשטרה.
<איילת אלישר: נהלים פנימיים.
עדי קול: אז קודם כול צריך להיות ברור שיש נהלים כאלה.
<אודי וולף: יהיו, אנחנו ממציאים פה גלגל.
<איילת אלישר: חלק מהחומר יילקח.
עדי קול: שנייה, אני מדברת עם אודי.
<אודי וולף: ואז נבדוק ונזהה ונראה האם בכלל קיימת תופעה או שזה חד-פעמי.
<אודי וולף: ואז נבוא לוועדה ונגיד - - -
עדי קול: ופה אתה יכול להעריך כמה זמן ייקח לך מבין ההחזקה?
<אודי וולף: שמה?
עדי קול: עד שתחליט שזה יכנס להכרזה דחופה.
<אודי וולף: קשה מאוד להעריך, כי אני גם לא יודע כמה מהר אוכל לזהות את החומר הזה, ועד כמה זמן אני אשוכנע שאכן זו תופעה וזה לא מקרה בודד, אבל יהיה פה איזשהו רצף של שיקולי דעת שהיו מנחים אותנו בהכנסה של חומרים לפקודה.
<איילת אלישר: אני רוצה להגיד רגע משהו על פרקי הזמן.
<איילת אלישר: כדי להכניס חומר, לעשות אותו כהכרזה דחופה, אז א', זה צריך לעבור אצל אודי כדי לעשות את האנליזה של ההרכב הכימי של החומר, אחר כך זה צריך לעבור למשרד הבריאות כדי שיספרו על הסיכון שנובע מהחומר הזה.
עדי קול: ואת שני הדברים האלה אתם מגישים למנכ"ל משרד הבריאות.
<איילת אלישר: על סמך זה הוא יעשה הכרזת דחופה.
<איילת אלישר: אנחנו בהצעת החוק הראשונית הצענו חצי שנה, ובאו הגורמים המקצועיים, ואמרו: אנחנו לא נעמוד בזה.
עדי קול: לא נעמוד בחצי שנה?
<איילת אלישר: לא נעמוד.