GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חיים כץ: לפני שנה וחצי אישרנו ימי בחירה למוסלמים ולנוצרים, אפילו לאתיופים, אם אני לא טועה.
<נועה ברודסקי-לוי: יש חג אחד – הסיגד.
חיים כץ: יש גם לאתיופים בימי בחירה לחגים שלהם, יום בחירה אחד.
חיים כץ: דיברנו אז על השומרונים, ושכחנו את השומרונים.
חיים כץ: ומה לעשות שבשנה מעוברת, החגים של השומרונים לא כל כך תואמים את החגים של היהודים, והחלטנו שאנחנו מצרפים גם את השומרונים.
חיים כץ: הצעת החוק, אין לה עלויות.
חיים כץ: אנחנו מצרפים גם את השומרונים ונותנים להם כמו לשאר העדות במדינת ישראל, יום בחירה נוסף.
חיים כץ: זה הגיע לקריאה השנייה והשלישית.
חיים כץ: האם יש פה מישהו באולם שיש לו מה להגיד או מתנגד?
חיים כץ: אין לזה עלויות כספיות.
חיים כץ: מאחר שאין, תעברי להקראה בבקשה.
<נועה ברודסקי-לוי: "הצעת חוק חופשה שנתית (תיקון מס' 12) (הוספת ימי חופשה לפי בחירת העובד), התשע"ג-2013 תיקון התוספת 1.
<נועה ברודסקי-לוי: בחוק חופשה שנתית, התשי"א–1951, בתוספת, אחרי פרט 1 יבוא: "1א.
<נועה ברודסקי-לוי: חג הפסח; שביעי של פסח (חג המצות); חג השבועות; מועד החודש השביעי; יום הכיפורים; חג הסוכות; שמיני עצרת – כל אלה, במועדים שבהם הם נחגגים על ידי בני העדה השומרונית, לעניין בני עדה זו.
<נועה ברודסקי-לוי: " "
חיים כץ: תוסיפי.
<נועה ברודסקי-לוי: ואני חושבת שראוי יותר למחוק את הסיפה לעניין "בני עדה זו", ושזה יישאר כך.
חיים כץ: לא מפריע לי שתישאר הסיפה.
<נועה ברודסקי-לוי: בחוק חופשה שנתית, בתוספת לגבי כל החגים של בני העדות האחרות, לא כתוב שזה לעניין בני עדה זו בלבד.
<נועה ברודסקי-לוי: למעשה, זה שונה מכל היתר.
שולי מועלם-רפאלי: זה אומר שמישהו אחר יכול לחגוג - - -
<נועה ברודסקי-לוי: לכאורה היום גם, לגבי כל החגים.
שולי מועלם-רפאלי: זאת אומרת שאני יכולה לקחת את ימי הבחירה שלי גם בימים של נוצרים או שומרונים?
<נועה ברודסקי-לוי: לכאורה, כן.
<נועה ברודסקי-לוי: מדובר על יום אחד.
חיים כץ: אנחנו נקבל את מה שאת מציעה.
חיים כץ: בעד – 3
חיים כץ: כל חברי הכנסת שיש להם זכות הצבעה ונמצאים פה – והם שלושה במספר – אישרו את החוק.
חיים כץ: ולכן, הוועדה אישרה את הצעת החוק לקריאה השנייה ולקריאה השלישית, וטוב שכך, ואני מקווה שהמליאה גם תאשר את זה.
חיים כץ: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בנושא הסכם בדבר גמלת ניידות (תיקון מס' 23).
חיים כץ: כמו שאתם יודעים, מי שאין לו רכב, ובן משפחה מסיע אותו, מקבל גמלת ניידות בטווח של 500 מטרים.
<רועי קרת: מורשה הנהיגה.
חיים כץ: מורשה הנהיגה.
<רועי קרת: לנסוע עם הרכב אפשר בכל הארץ.
<רועי קרת: מורשה נהיגה צריך לגור קרוב.
חיים כץ: אצלנו היינו קוראים לזה "סמוך על שולחנו", אז ה"סמוך על שולחנו" במקרה הזה – 500 מטרים.
חיים כץ: 500 מטרים זה לא כל כך מתאים.
<ישראל אבן זהב: היה פעם טוב.
חיים כץ: אף פעם לא היה טוב.
<יצחק זקס: כשהלכו ברגל.
<ישראל אבן זהב: כשהלכו ברגל, בדיוק.
חיים כץ: אף פעם לא היה טוב, ואני חשבתי שזה במינימום שבמינימום צריך להיות 2.5 קילומטרים.
<רועי קרת: על זה דובר.
<ישראל אבן זהב: מעבר לזה.
חיים כץ: אבל אני גם למדתי, שאם עושים סדק בקיר ורוצים לפרוץ את הקיר, לפעמים צריך לעשות את זה בשלבים.
חיים כץ: אז לא קיבלנו את מלוא תאוותנו, אבל הלכנו צעד אחד – אני לא יודע אם גדול – אבל הלכנו צעד אחד קדימה.
חיים כץ: ואחרי משאים ומתנים לא קלים, האוצר הסכים ל-1.5 קילומטרים.
חיים כץ: בטווח הזה נכנסים עוד לא מעט אנשים.
חיים כץ: לא מלוא תאוותנו בידינו, אבל פי-שלושה ממה שהיה.
<אברהם יוסף סלומה: למה?
<אברהם יוסף סלומה: פי-שניים.
חיים כץ: פי-שלושה.
חיים כץ: 500 כפול שלוש זה 1,500.
חיים כץ: הנה, זה עתה נכנס נציג משרד האוצר.
שולי מועלם-רפאלי: מיודענו.
חיים כץ: מיודענו.
<דב בארי: מתנצל על האיחור.
חיים כץ: אתה מתנצל.
חיים כץ: נרשום לך את זה.
חיים כץ: אתה רשום, לכן אתה מעלה לנו מ-1.5 קילומטרים ל-1.75 קילומטרים?
<דב בארי: הדיון הזה נשאר דיון מקצועי.
חיים כץ: נשאר דיון מקצועי.
חיים כץ: אני לא חושב שלקחתם בצורה מקצועית ואמרתם 1.5 קילומטרים.
חיים כץ: עשיתם שלוף אצבע, אבל לא בדקתם כמה אנשים ייכנסו ב-1.5 קילומטרים, ויכול להיות שאותו מספר אנשים ייכנסו ב-1.75 קילומטרים.
<ישראל אבן זהב: ישראל אבן זהב, מטה מאבק הנכים ופורום ארגוני הנכים.
<ישראל אבן זהב: בדיונים שהיו לנו עם ביטוח לאומי בנושא הזה דיברנו על טווח של משהו בין 10 ל-15 קילומטרים, מסיבה פשוטה.
<ישראל אבן זהב: מהירות נסיעה של רכב בעיר היא בין 50 ל-60 קמ"ש, אמרנו – רבע מזה זה סביר, זמן הגעה לאיזשהו מקום.
<ישראל אבן זהב: היום, כמו שאמרו קודם, כבר לא הולכים ברגל, כך ש-1.5 קילומטרים זה לא טווח שהולכים ברגל אלא נוסעים עם רכב, כך שניתן בקלות להגדיל את זה.
חיים כץ: אז מה, לא היית לוקח את זה?
חיים כץ: היית משאיר 500 מטרים?
<ישראל אבן זהב: לא.
<ישראל אבן זהב: בשביל זה דיברנו עם הביטוח הלאומי.
חיים כץ: עזוב דיברנו.
חיים כץ: לדבר לא עולה כסף.
חיים כץ: היית לוקח 1.5 קילומטרים או היית משאיר 500 מטרים?
<ישראל אבן זהב: אני חושב שבפתרון של 1.5 קילומטרים זה לא מספיק טוב.
חיים כץ: הייתי מביא לך את האנשים שבאו אלי, שגרים ב-700 מטרים, שהאנשים שלהם כלואים בבית.
<ישראל אבן זהב: אני מכיר אותם.
חיים כץ: אני אגיד שאנחנו מחכים ל-15 קילומטרים.
<ישראל אבן זהב: אם כבר עושים שינוי, בואו באמת נעשה שינוי אמיתי, ואני חושב שלהגדיל את זה לטווח של משהו בין 10 ל-15 קילומטרים זה לא הרבה, מה עוד שאם אני גר בגוש דן – וגוש דן היום הולך מפתח-תקווה עד ראשון-לציון – ומישהו יכול לגור בתחום הזה, אז הוא בטווח הגעה סביר.
<צבי תמרי: צבי תמרי, אני מארגון נכי שיתוק מוחין.
<צבי תמרי: אני בדעה קודם כול שמה שנותנים – לוקחים, אבל מעבר לזה אני חושב שאולי מה שהיה צריך לעשות פה זה משהו קצת יותר עגול.
<צבי תמרי: אני חושב שכשאתה קובע טווחים, אתה פה יוצר איזושהי בעיה.
<צבי תמרי: אתה יכול להגיד: מסלול ירוק, מי שאין לו שום טענות, 1.5 קילומטרים – מקבל, ועכשיו לתת פה איזושהי אפשרות לביטוח הלאומי לעשות החלטה.
<צבי תמרי: לגבי זה, אני עושה עליו תסקיר של עובדת סוציאלית, ולי נראה שלמרות שהוא גר חמישה קילומטרים, אני כן יכול לתת לו.
<צבי תמרי: אני מבין שפה יש בעיה עם החבר שלי מהאוצר, שיגיד – זה יכניס לי יותר מדי אנשים, יש לו פחות מדי תקציב.
<צבי תמרי: הכוונה שלי לנסות לעשות את זה יותר עגול, כי עכשיו, זה שיגור 1.6 קילומטרים, הוא גם יבכה, ובצדק במידה מסוימת.
חיים כץ: אבל יקבל אחד שגר 1.4 קילומטרים.
חיים כץ: אני גם לא יודע איך מודדים 1.5 קילומטרים – אם מבצעים עם רולר או שזה קו אווירי.
<ישראל אבן זהב: קו אווירי על המפה.
חיים כץ: קו אווירי על המפה - אם זה 1.5 קילומטרים בקו אווירי, זה יכול להיות גם שבעה קילומטרים.
שולי מועלם-רפאלי: זה יותר טוב.
<ישראל אבן זהב: זה נכון.
חיים כץ: זה יכול להיות בכבישים שבעה קילומטרים.
חיים כץ: האם יש עוד מישהו שרוצה להתייחס?
<ישראל הבר: עורך-דין ישראל הבר, נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
<ישראל הבר: אנחנו היינו בדיון עם ביטוח לאומי והאוצר בנושא הזה, ואחד הרעיונות שעלו שם – הבנתי שהביטוח הלאומי והאוצר מוכנים לשקול אותו – זה מצב שעלה לא מעט בפסיקה של בתי-הדין האזוריים לעבודה בשנים האחרונות, וזה אנשים שאושרו והוכרו כמורשי נהיגה ותפקדו ככאלה, מאיזושהי סיבה הם נאלצו לעבור דירה ולהתרחק, ואז הם איבדו את הזכאות.
<ישראל הבר: השאלה אם אפשר לקבוע כחריג למרחק הרגיל, אדם שאלה הנסיבות שלו.
<ישראל הבר: נניח, כפול.
<ישראל הבר: נניח, אדם כזה יוכל להתרחק לשלושה קילומטרים.
חיים כץ: יש פה עוד מישהו?
<ירון לוי: ירון לוי, מנכ"ל ארגון הפעולה של הנכים, מקדם פעילות להקמת הארגון היציג.
<ירון לוי: זה לא חדש שבביטוח לאומי הם מכירים לפעמים מצבים שאנשים גרים ביישובים קטנים, מושבה – היה 500 מטרים, אז אם מדובר בעוד 200 מטרים, עוד חצי קילומטר, בגלל שהיישוב הוא קטן, הם נותנים את האישור.
<ירון לוי: השאלה אם ניתן לעגן את זה בתוך החוק לגבי מושבים, מושבה.
חיים כץ: אם זה קו אווירי, אין לך בעיה בכלל.
<רועי קרת: אדוני, זה כבר כתוב.
<רועי קרת: רועי קרת, ביטוח לאומי.
<רועי קרת: המוסד פועל לפי ההסכם.
<רועי קרת: הוא מקפיד על ההסכם משום שזה לא כסף של המוסד, זה כסף שהאוצר מממן.
<רועי קרת: החריג האחד הזה הוא חריג שמופיע בהסכם.
<רועי קרת: אם מדובר ביישוב לא עירוני שבו המרחק בין הבתים הוא גדול, זה לא 500 מטרים, זה גם לא 1.5 קילומטר.
<רועי קרת: זה המרחק הכי קרוב בין שני הבתים הסמוכים.
<רועי קרת: אם יש שני קילומטרים בין בית לבית, אז זה שני קילומטרים.
<רועי קרת: כתוב בהסכם.
חיים כץ: יש כאלה יישובים?
חיים כץ: בחוות בטקסס אולי.
<ישראל אבן זהב: בניו זילנד.
חיים כץ: בחוות בטקסס או בניו זילנד יכול להיות מרחק מבית לבית שני קילומטרים.
<רועי קרת: אני לא יודע, אבל החריג מופיע בהסכם.
<רועי קרת: אני יודע שמכוח החריג הזה, לפחות היום, יש כאלה שעוברים את ה-500 מטרים.
שולי מועלם-רפאלי: בסדר, אולי כשזה היה 500 זה היה נכון.
חיים כץ: נציג משרד האוצר, שפרצת בסערה.
חיים כץ: עכשיו שמעת את כולם, אולי יש לך משהו להגיד, להפתיע.
<דב בארי: לא, אין לי הרבה להוסיף מעבר למה שכבר נאמר פה בדיון.
<דב בארי: בסופו של דבר אנחנו באים ומעגנים פה הבנות שנעשו לא עם הכנסת הקודמת, אלא עם הכנסת הקודמת הקודמת.
<דב בארי: דובר בהתחלה להרחיב את המרחק מורשה נהיגה מ-500 מטרים לקילומטר אחד בלבד.
<דב בארי: הכוונה הייתה לנסות לבחון את זה, וזו הכוונה גם בכך שזה בהוראת שעה, כי באמת למרות שהעלויות פה זה משהו קשה, המערכת יודעת להגיד כמה נפסלו אבל אי-אפשר להעריך עלויות.
חיים כץ: כמה נפסלו?
<דב בארי: את זה יכולים להגיד פה נציגי הביטוח הלאומי, אני חושב שהם הוציאו על כך איזשהו מסמך.
חיים כץ: האם יש פה נציג ביטוח לאומי?
חיים כץ: רועי, כמה נפסלו?
<רועי קרת: אנשי המספרים.
<אופיר פינטו: אופיר פינטו, מינהל המחקר.
<אופיר פינטו: אנחנו מדברים על איזה מרחק?
חיים כץ: קילומטר וחצי, כמה אנשים נכנסים לתוך המעגל הזה?
<אופיר פינטו: 60 אנשים ניתחו לנו, שידוע לנו במערכת שהם גרים במרחק בין 500 מטרים ל-1.5 קילומטרים.
חיים כץ: כמה 2.5 קילומטרים?
<אופיר פינטו: עוד עשרה אנשים, אבל אמר דב ואני מסכים, שזה רק מי שהגיש תביעה וזה רק מי שאנחנו יודעים עליו.
חיים כץ: זאת אומרת, אם היינו מעלים ל-2.5 קילומטרים, זה היה 70 אנשים.
<אופיר פינטו: נכון.
<ישראל אבן זהב: מתוך כמה?
חיים כץ: שמע, אני משתגע על מה אתם מנצחים אותי.
<דב בארי: לא, יושב-ראש הוועדה.
<דב בארי: אבל זו המהות.
חיים כץ: דבר, דבר אלי, דבר.
חיים כץ: רק תבין כמה זה יעלה לך.
<ישראל אבן זהב: זה לא עולה לו כלום.
<דב בארי: אני חושב שכל העניין – ואתה מכיר את זה כי אתה איש מספרים בעצמך – בסופו של דבר אלה המקרים הידועים למערכת.
<דב בארי: מה שלא ידוע למערכת, אתה לא יודע, וזו הסיבה שזה נעשה בהוראת שעה לבדיקה.
<דב בארי: זו ההחלטה.
<דב בארי: הוראת השעה נקבעה כרגע לשנתיים.
חיים כץ: כמה זה קצובת ניידות?
<דב בארי: זה תלוי.
<דב בארי: עוד משהו שלא נאמר פה בדיון, וחשוב לציין.
<דב בארי: מוגבל ניידות שאין לו מורשה נהיגה, זכאי גם לקצבה.
<דב בארי: הוא מקבל קצבה של אחד שאין לו רכב, מי שהוא חסר-רכב, גם שם יש קצבה.
<דב בארי: צריך לציין את זה ולבוא לשים את זה.
<דב בארי: יש פה ערך נוסף למי שיש לו מורשה נהיגה, וזה לסייע ברכב, ברכישת הרכב ובעלויות מימון ההתאמה של הרכב לבעל המוגבלות, וזה השינוי הגדול.
<אופיר פינטו: ברשותך, היושב-ראש, רק לציין לפרוטוקול שבין אפס ל-500 מטרים נמצאים 500 אנשים, זאת אומרת שהמספרים של 70 - - -
חיים כץ: איך אתה מסביר את זה?
<אופיר פינטו: יש שתי גישות.
<אופיר פינטו: יש גישה אחת שאומרת שככל שבן אדם הוא יותר מוגבל, אנשים רוצים לגור יותר קרוב, המשפחה שלו רוצה לגור קרוב יותר אליו, ואז יכול מאוד להיות שזה תירוץ אחד.
שולי מועלם-רפאלי: סיבה.
שולי מועלם-רפאלי: זה לא תירוץ.
שולי מועלם-רפאלי: זו סיבה.
<אופיר פינטו: סיבה.
<אופיר פינטו: סליחה.
שולי מועלם-רפאלי: זה חשוב וטוב.
<אופיר פינטו: דבר שני, יכול להיות שאנשים, בגלל שידעו שהתקנות לא מאפשרות קבלת קצבה מעל 500 מטרים, לא באו לדווח לנו.
<אופיר פינטו: מה שאנחנו לא יודעים, אנחנו לא יכולים לנחש.
אורי מקלב: אני קודם כול רוצה לברך אותך.
חיים כץ: אותי?
חיים כץ: רק מרחק קטן.
אורי מקלב: אתה כלי ברכה לקבלת תקנות טובות ואתה גם מוצא לנכון בימים טרופים אלה ולחוצים לקבל את זה.
אורי מקלב: אלה תקנות שכבר יושבות הרבה זמן ורוצות להיות מתוקנות, ואתה הרמת את זה בתחילת הקדנציה.
אורי מקלב: בזה שאתה מגדיל את המרחק – אני נתקלתי במשפחות רבות שפנו אלי בעניין הזה, וזה היה כמעט כמו מידת סדום.
אורי מקלב: אתה גר במרחק 501 מטרים, 510 מטרים, אתה כבר לא יכול לקבל.
חיים כץ: 60 משפחות, הנה הוא אמר.
אורי מקלב: אבל זה הרבה יותר.
אורי מקלב: מה שהוא אמר, זה הרבה הרבה הרבה יותר.
אורי מקלב: אלה אנשים שלא הגישו משום שהם יודעים את החוק, אז מה יש להם להגיש.
אורי מקלב: הם למדו את זה.
אורי מקלב: המקרים שהגיעו סיפרו שהשאלה היא האם הנכה הוא בבית-כלא, האם יש מישהו שלוקח אותו.
אורי מקלב: האלטרנטיבה הייתה שהוא לא מתנייד לשום מקום – לא לרופאים, לא למשפחה, לא לאירועים – זה שאלה של חיים ומוות.
חיים כץ: זרקו את זה עלי, שאני מתנגד.
אורי מקלב: אני רוצה להגיד לך ש-1,500 מטרים, זה עושה שכל ויושר בעניין הזה.
חיים כץ: אתה מרוצה מהמרחק.
אורי מקלב: אני מאוד מאוד מרוצה, ואני באתי לברך על הדבר הזה.
אורי מקלב: זה הרווחה, זה שינוי בחיים של משפחות רבות, לא רק של הנכה, של כל הסובבים אותו.
אורי מקלב: זה פשוט מהפך בחיים של הנכים האלה, זה הופך להם את החיים מחושך לאור ומאפלה ליום טוב.
חיים כץ: אחרי משפטים כאלה - גברתי, אחרונת הדוברים.
<בלהה ברג: עורכת-דין בלהה ברג, יועצת משפטית של נציבות השוויון.
<בלהה ברג: אני רוצה להוסיף על מה שנאמר.
חיים כץ: מה שהחבר שלך אמר.
<בלהה ברג: להוסיף על מה שהחבר שלי אמר, נכון.
<בלהה ברג: הוא עדכן אותי.
חיים כץ: הגעת באיחור, לא שמעת מה הוא אמר, אולי הוא בדיוק אמר מה שרצית להגיד.
<בלהה ברג: לא, אני דווקא ביררתי את זה.
<בלהה ברג: מה שאני מבקשת לומר זה שהדבר הרלוונטי להסעה של אדם עם מוגבלות הוא הזמן, הסמיכות.
<בלהה ברג: אנחנו בעצם רוצים להבטיח ורוצים להביא לכך שיהיה איזון בין הזכות של האדם לצאת מהבית ולקבל את הסיוע המתאים, לבין כך שקרוב משפחה לא ייהנה חינם מההטבה הזאת.
<בלהה ברג: והדבר הרלוונטי הוא כמה זמן לוקח לקרוב המשפחה להגיע במכונית.
חיים כץ: את יודעת כמה זמן לקח לנו להביא את ה-1,000 מטרים האלה?
חיים כץ: את יודעת כמה שנים?
שולי מועלם-רפאלי: שלוש כנסות, לפי מה שנאמר.
חיים כץ: להשיג זה קשה.
חיים כץ: לבוא להגיד – בטח עורכי-דין, זה קל - שמעת מה הוא אמר, חבר הכנסת מקלב?
<בלהה ברג: שמעתי.
חיים כץ: באו אליו המשפחות, הוא נגע באנשים האלה.
חיים כץ: הוא, לא מעניין אותו כלום.
חיים כץ: הוא אומר – תגמור את זה, אתה מביא מזור להרבה מאוד אנשים.
<בלהה ברג: מה שאנחנו מבקשים, שיהיה גם טיפה שיקול דעת.
חיים כץ: ביקשת.
<בלהה ברג: שזה לא יהיה במטר אחרי זה - - -
חיים כץ: גברתי, ביקשת.
חיים כץ: אנחנו נעבור להקראה של הוראת השעה.
<נועה ברודסקי לוי: "הסכם בדבר גמלת ניידות (תיקון מס' 24)
הצדדים כדלקמן: 1.
הצדדים כדלקמן: ההסכם העיקרי "ההסכם העיקרי " לעניין הסכם זה – ההסכם בדבר גמלת ניידות שנחתם בין הצדדים ביום 1 ביוני 1977 ותוקן בהסכמים" – במועדים שונים, כמפורט בהסכם.
הצדדים כדלקמן: 2.
הצדדים כדלקמן: תיקון סעיף 2" אני עוברת כאן לעמוד אחר שחולק לכם, עם תיקונים עליו.
הצדדים כדלקמן: "בסעיף 2 להסכם העיקרי – (א) בהגדרת "מוגבל בניידות", במקום המילים "ולא יותר משישים וחמש" יבוא "ולא יותר מגיל הפרישה הקבוע בחוק, בהתאם לחודש לידתו, בחלק ב בלוח א1".
הצדדים כדלקמן: (ב) בהגדרת "קרוב משפחה", במקום המילים "500 מטרים" יבוא "1500 מטרים".
הצדדים כדלקמן: תיקון סעיף 21 בסעיף 21 להסכם העיקרי – בסעיף קטן (א) במקום המילים "שמלאו לו 65 שנים" יבוא "שהגיע לגיל הפרישה הקבוע בחוק, בהתאם לחודש לידתו, בחלק ב בלוח א1".
הצדדים כדלקמן: תיקון סעיף 23 בסעיף 23 להסכם העיקרי – בסעיף קטן (א)(2), במקום המלים "בטרם מלאו לתובע 65 שנים, יראוהו לעניין קבלת התביעה כמי שטרם מלאו לו 65 שנים" יבוא "בטרם הגיע התובע לגיל הפרישה הקבוע לגביו בחוק, בהתאם לחודש לידתו, בחלק ב בלוח א1, יראוהו לעניין קבלת התביעה כמי שטרם הגיע לגיל האמור".
הצדדים כדלקמן: " אני הצעתי בנוסף לתקן את סעיפים 21א ו-21ה, גם לעניין גיל 65.
הצדדים כדלקמן: אם אפשר לוודא עם הביטוח הלאומי.
<רועי קרת: כל מקום שבו כתוב 65.
<נועה ברודסקי לוי: גם בסעיף 21א, במקום המילים "לאחר שמלאו לו 65 שנה" יבוא "לאחר שהגיע לגיל הפרישה הקבוע בחוק, בהתאם לחודש לידתו, בחלק ב בלוח א1".
<נועה ברודסקי לוי: אותו דבר, "בסעיף 21ה להסכם העיקרי – במקום המילים "לאחר שמלאו לו 65 שנה" יבוא "לאחר שהגיע לגיל הפרישה הקבוע בחוק, בהתאם לחודש לידתו, בחלק ב בלוח א1".
<נועה ברודסקי לוי: סעיף תחילה ותחולה (א) תוקפו של הסכם זה מיום" אישור הוועדה או מיום חתימתו – כפי שתקבע הוועדה.
חיים כץ: גיל פרישת נשים 62.
<רועי קרת: 67.
<רועי קרת: מדובר על גיל פרישת חובה, לא פרישת נשים.
אורי מקלב: להאריך את זה, זה יותר טוב.
<רועי קרת: בהסכם הניידות, גיל הפרישה הוא גיל הפרישה של הגברים, וזה פועל לטובה.
<נועה ברודסקי לוי: תוקפו של הסכם זה מיום אישור הוועדה עד תום שנתיים מיום התחילה.
<נועה ברודסקי לוי: (ב) הוראות ההסכם העיקרי יוסיפו לחול על כל מי שזכאי היה להטבות לפי הסכם זה בתקופה הקבועה בסעיף קטן (א), גם לאחר תום התקופה.
<נועה ברודסקי לוי: למעשה, מה שהצענו, שמי שכבר חל עליו הסכם ההרחבה של ה-1,500 מטרים, זה ימשיך לחול עליו גם אם תפקע הוראת השעה ולא יאריכו אותה.
חיים כץ: מתאים?
<דב בארי: כן.
<דב בארי: צריך שיהיה ברור, כל עוד מתקיימים בו כל התנאים המחייבים לגבי ההסכם.
חיים כץ: אם הוא עובר דירה?
<דב בארי: לא, בתוך ה-1,500 הוא צריך לעבור.
חיים כץ: לא, אם הוא עובר מעבר.
חיים כץ: אתה לא הקשבת מה היא אמרה.
<דב בארי: אני הקשבתי.
חיים כץ: היא אמרה – once נתת לו, נשאר שלו.
<דב בארי: עוד פעם.
<דב בארי: אני חושב שצריך לשמור על המצב - - -
חיים כץ: אם הוא עובר דירה לפנטהאוז, לא יקבל.
<דב בארי: לא, אתה לא יודע לבדוק פנטהאוז.
<דב בארי: צריך לשמר את המצב הנוכחי.
<דב בארי: כיום, במצב הנוכחי, מי שנמצא בתוך ה-500, מקבל את כל ההטבות.
<דב בארי: יוצא מ-500 ל-1,000, ל-2,000, ל-10,000, כבר לא מתקיימים בו התנאים הקבועים, וזה משתנה.
חיים כץ: זה מה שהיא אמרה לך.
חיים כץ: Once נתת לו, הוא לא יעבור בשביל זה דירה.
חיים כץ: נולדו לו עוד שני ילדים, הוא רוצה לעבור דירה, אז לא תמדוד לו.
חיים כץ: הוא לא יעשה את הילד השני בגלל שחסרים לו 200 מטרים.
חיים כץ: תגיד לי, זה מה שאתה רוצה לעשות?
<דב בארי: אני משמר פה את המנגנון הנוכחי, זה מה שאני רוצה.
<דב בארי: לא רוצה לגעת במנגנון הנוכחי לעניין הזה.
חיים כץ: אתה בטוח?
<דב בארי: מאה אחוז.
חיים כץ: רוצה להתייעץ?
<דב בארי: לא, המנגנון הנוכחי.
חיים כץ: אתה רוצה להתייעץ, דב?
<דב בארי: אין מה להתייעץ.
<נועה ברודסקי לוי: דבר אחד אחרון.
<נועה ברודסקי לוי: הביטוח הלאומי יתבקש לדווח בתוך שנתיים, בתום הוראת השעה, על כמות האנשים.
חיים כץ: שלא יצא מצב שאתם סוגרים את הוראת השעה, ואנחנו לא יודעים משום דבר.
חיים כץ: במקום שנתיים, תרשמי שנה ותשעה חודשים.
חיים כץ: הביטוח הלאומי יביא לפה לוועדה נתונים מה המצב, מה קורה, מחדשים את הוראת השעה או לא מחדשים את הוראת השעה.
חיים כץ: שלא נמצא את עצמנו מופתעים.
חיים כץ: זו הוראת שעה.
חיים כץ: זה לא חקיקה.
חיים כץ: תרשום את זה, וזה מקובל עליכם.
<דב בארי: זה מקובל.
<דב בארי: אני רוצה - - -
חיים כץ: אתה לא רוצה כלום.
<דב בארי: לא, בסדר.
חיים כץ: אנחנו נעבור להצבעה על מה שהוקרא.
אורי מקלב: אני מצביע במקום חבר הכנסת ליצמן.
חיים כץ: ליצמן חבר ועדה?
חיים כץ: בעד – 6
חיים כץ: 6 מתוך 7 חברי כנסת שנמצאים פה ויש להם זכות הצבעה, תמכו בזה, ועשינו צעד נוסף.
חיים כץ: אנחנו נעשה כמיטב יכולתנו להקדים - - -
אורי מקלב: מי לא תומך?
חיים כץ: אחת, אין לה זכות הצבעה.
אורי מקלב: הפסידה.
אורי מקלב: היא הפסידה שהיא לא יכולה.
חיים כץ: מה זה משנה.
חיים כץ: יש פה חברת כנסת שאין לה זכות הצבעה בוועדה.
מרב מיכאלי: לא הצבעתי.
<וילמה מאור: את יכולה.
מרב מיכאלי: יכולה, אבל לא נדרשת הצבעתי, הכול בסדר.
מרב מיכאלי: אני באתי בסוף הדיון.
מרב מיכאלי: אני באתי לדיון הבא.
חיים כץ: אי לכך, אנחנו אומרים – תם ולא נשלם.
חיים כץ: תמו התקנות האלה - -
שולי מועלם-רפאלי: אולי בעוד שנה ותשעה חודשים - - -
חיים כץ: - - אבל מבחינתנו, אנחנו רוצים להגדיל את המרחק עוד קצת.
חיים כץ: ח' באב, 15 ביולי 2013.
חיים כץ: אני חוזר לנושא בדבר גמלת ניידות.
חיים כץ: לאור פנייתנו אחרי הדיון, אני מחדש את הישיבה לרגע ומדווח לפרוטוקול.
חיים כץ: לאור פנייתנו לנציגי האוצר והביטוח הלאומי, ובקשתנו שגמלת הניידות תהפוך להוראת קבע ולא להוראת שעה, קיבלנו תשובה חיובית.
חיים כץ: ואם קיבלנו תשובה חיובית, אני מודיע לפרוטוקול שזה רשום.
<דב בארי: דב בארי, משרד האוצר.
<דב בארי: כפי שאמר יושב-ראש הוועדה, אנחנו מסכימים לכך שההוראה תהיה הוראת קבע – לא צריך שנתיים ולא שנה ותשעה חודשים ודיווחים.
<דב בארי: הוראת קבע, ונמשיך הלאה.
חיים כץ: ואנחנו נעבור להצבעה על העניין הזה.
חיים כץ: ואם זה הופך להיות הוראת קבע, מי בעד, ירים את ידו.
חיים כץ: בעד – 5
חיים כץ: 5 חברי כנסת תמכו, ואנחנו מודים לאדוני.
חיים כץ: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בנושא פרק ז', סעיפים 56(4) ו-(8) ו-59(ד) ו-(ט) - ביטוח לאומי לעקרות בית - מתוך הצעת חוק לשינוי סדרי עדיפויות לאומיים (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב לשנים 2013 ו-2014).
חיים כץ: לפני שנעבור לאוצר – על פניו, אני כמו כולם באתי ואמרתי, מה פתאום אנחנו נחייב עקרות בית בתשלום ביטוח לאומי.
חיים כץ: אמרתי, לא יקום ולא יהיה, חייכתי, אמרתי – אני מכיר את הנהלים, אני מכיר את הטכניקה, אם אני ארצה לנצח אני אנצח, אין בעיה.
חיים כץ: ואז, במחשבה שנייה עשינו מהלך, שאם לא מבינים את המהלך, בשלב הראשוני פיצלנו את עקרות הבית לשני חלקים.
חיים כץ: פיצלנו את הביטוח הלאומי לוועדת העבודה והרווחה, וזה לא היה מתואם, אבל זה היה בכוונה תחילה, ואת ביטוח הבריאות העברנו לוועדת הכספים.
חיים כץ: המחשבה השנייה הייתה כלכלית גרידא – האם לחייב את עקרות הבית לשלם ביטוח לאומי.
חיים כץ: ולמה כלכלית גרידא?
חיים כץ: המצב היום הוא כזה.
חיים כץ: עקרת בית רווקה צוברת תנאים לביטוח הלאומי, וצוברת זכאויות אם היא צברה 144 חודשי ביטוח.
חיים כץ: ברגע שהיא צברה 144 חודשי ביטוח, היא זכאית לקבל קצבת ביטוח לאומי בגיל המותנה, וזה היום 68 ושבעה חודשים.
חיים כץ: הגיל המחייב הוא 67.
חיים כץ: והיא צוברת לה זכויות – 1,500 שקלים כפול 17 חודש, ניתן לה 25,000 שקלים.
חיים כץ: שמנו בצד 25,000 שקלים.
חיים כץ: עקרת בית שמשלמת 60 חודשים בעשר השנים האחרונות, צוברת את התנאים האלה.
חיים כץ: צלצלה אלי לבנת פורן – אני לא מכיר אותה, לא דיברתי אתה אף פעם בחיים – צלצלה אלי, אמרתי, תשלחי לי את המספרים.
חיים כץ: שלחה לי את המספרים.
חיים כץ: היא לקחה שני נתוני קיצון – זכאות מגיל 62, בלי התניות של הכנסות, ולקחה קצבה מקסימלית עם 35 שנות ותק.
חיים כץ: יצאו לה הפרשים של 90,000 שקלים עבור אלה שחוסכות.
חיים כץ: המספרים הם לא כל כך מדויקים, הם לא אלה משום שהיא לקחה גיל 70 והיא לקחה מקסימום ותק, אבל המספרים האלה שווים בדיקה.
חיים כץ: השאלה הגדולה – חוסר אינפורמציה זה אחד המובילים לטרגדיה, ואנחנו צריכים להבין.
חיים כץ: לפני שאנחנו הולכים למהלך אנחנו צריכים להבין – כדאי לנו, לא כדאי לנו.
אילן גילאון: אם זה היה כדאי לנו, היו מעלים את ההצעה הזאת?
חיים כץ: כן, הם לא חשבו שנפרק את זה לשניים.
חיים כץ: אם זה 61 שקלים – כלכלי; אם זה 61 שקלים, בלי הביטוח בריאות – אתה עושה עוול לנשים אם אתה לא עושה את זה.
חיים כץ: עוול כלכלי, בחשבונות פשוטים.
חיים כץ: אבל, אני לא יודע מה המהלך הבא.
חיים כץ: אם אנחנו ניתן את זה, הם ישיתו את ה-101 שקלים.
חיים כץ: אם הם משיתים את ה-101 שקלים של הביטוח – לא כלכלי.
חיים כץ: אני רוצה להבין מהביטוח הלאומי או ממשרד האוצר כמה עקרות בית יש שהן לא זכאיות.
חיים כץ: הדור של היום - אני מוציא חרדים וערבים, אני מוציא אותם – מתחתנים בגיל מאוחר.
חיים כץ: מתחתנים בגיל מאוחר, רווקה זכאית צוברת זכויות.
יעקב מרגי: אני כופר בכך.
חיים כץ: עזוב, אני מסתכל במקרו.
יעקב מרגי: קח רווקה לא חרדית.
חיים כץ: 12 שנה, היא זכאית.
יעקב מרגי: אחרי שהיא הייתה בצבא, 21 שנים.
חיים כץ: היא מתחתנת בגיל 30 – זכאית.
יעקב מרגי: זה לא הגיל.
יעקב מרגי: זה מעל הגיל הממוצע.
עדי קול: שמתחתנת?
עדי קול: לא בטוחה.
חיים כץ: זכאית.
<מאירה בסוק: זכאית כי היא משלמת ביטוח לאומי.
חיים כץ: כי היא רווקה, משלמת ביטוח לאומי.
שולי מועלם-רפאלי: שמשלמת ביטוח לאומי.
שולי מועלם-רפאלי: אף אחד פה לא נותן מתנות, לא לרווקות ולא לנשואות.
חיים כץ: שנבין.
חיים כץ: הכי פשוט לבוא, לקבור את זה, להגיד – אין, תודה רבה, שלום.
חיים כץ: לא חוכמה.
חיים כץ: האפשרות השנייה, להגיד – אנחנו מפצלים את זה, נכנסים לדיונים לעומק, רואים אם זה כלכלי.
חיים כץ: הסכנה של פיצול, שיש להם בקנה חוק בקריאה הראשונה, שיכולים להשית עליו דין רציפות.
חיים כץ: זו הסכנה.
חיים כץ: אם אנחנו קוברים, הם צריכים ללכת למהלך חדש, לחוקק חוק ממשלתי, להעביר את זה קריאה ראשונה.
חיים כץ: מפצלים.
חיים כץ: יש להם בקנה – אני לא יודע מה יהיה אחריי, לא יודע מה לפניי – לא יודע.
חיים כץ: הבדיקה פה, זה יכול להיות ביטוח יפה לנשים, ב-61 שקלים, שייתן להן עשרות אלפי שקלים – אם ייתנו לנו את כל הנתונים.
אילן גילאון: 61 שקלים?
חיים כץ: אם זה רק ביטוח לאומי זה 61 שקלים, ואתה קונה אולי ביטוח יפה – גם לשארים, גם לנכות.
יעקב מרגי: מה עם מס בריאות?
חיים כץ: אוצר, שתי שאלות.
חיים כץ: כמה נשים יש היום, עקרות בית, שלא צברו זכויות?
חיים כץ: השאלה השנייה: האם אתם מוכנים – ואל תשלוף תשובה – האם אתם מוכנים לעשות את זה רצוני?
חיים כץ: מי שרוצה, חוסכת.
<דב בארי: אני אתחיל דווקא מהשאלה השנייה.
אילן גילאון: מה השאלה השנייה?
חיים כץ: אם הם מוכנים לעשות את זה רצוני.
שולי מועלם-רפאלי: שזה לא יהיה מוחל על כולן.
חיים כץ: אישה רוצה – חוסכת; לא רוצה – לא חוסכת.
<דב בארי: אני אתחיל דווקא בשאלה השנייה.
חיים כץ: ובייחוד מעל גיל 55.
<דב בארי: אני אתן פה תשובה, ואני חושב שמרבית האנשים פה דווקא - - -
מרב מיכאלי: למרות שתחולת העוני בגילאים היותר צעירים היא יותר - - -
חיים כץ: לא, לא, בגיל 55 מספיק לה 60 חודשים.
<דב בארי: אחת מאבני היסוד של מדינת הרווחה ומדיניות הרווחה זה ערבות הדדית, את זה אנחנו כולנו יודעים, כולנו משלמים וכולנו מקבלים, ויש מטרה בערבות ההדדית הזאת.
<דב בארי: כולם צריכים לשלם – בין אם אתה עשיר, בין אם אין לך הכנסה – ובעצם היום במערכת אפשר להגיד שעקרות בית הן היחידות שלא משלמות.
<דב בארי: וזה כולל, דרך אגב - גם מובטלים משלמים, גם נשים חד-הוריות משלמות.
חיים כץ: אתה לא עונה למה ששאלתי אותך.
<דב בארי: אני עונה.
<דב בארי: אני מגיע.
חיים כץ: אני שאלתי אותך שאלות, אל תיתן לנו פה הרצאה, אנחנו לא באוניברסיטה.
חיים כץ: תן לי תשובות לשתי שאלות.
חיים כץ: אחת, אם אתה מוכן לזה רצוני.
<דב בארי: לעניין התשלום הרצוני, התשובה היא לא.
<דב בארי: אני חושב שזאת טעות אם אנחנו ניתן את הפתח הזה של תשלום רצוני, אני אסביר גם למה.
<דב בארי: אני אתן דוגמה.
<דב בארי: מחר יכול לבוא מישהו מאוד מאוד עשיר, ויגיד: אני לא צריך את ביטוח לאומי, למה לי, אני לא מקבל מהם כלום, לא רוצה לשלם.
חיים כץ: נשים, עקרות בית.
חיים כץ: לא לא, רק עקרות בית.
<דב בארי: ברור לי רק עקרות בית, אבל זה יכול להתחיל בעקרות הבית וימשיך לדברים אחרים.
<דב בארי: אני חושב שזאת טעות ברמת המדיניות להכניס את הרצון הזה.
<דב בארי: יש פה ערבות הדדית, כולם בפנים.
<דב בארי: זה לשאלתך השנייה לגבי האם לעשות את זה רצוני או לא.
חיים כץ: והראשונה?
<דב בארי: לגבי השאלה הראשונה, אני חושב שצריך לעשות פה את הבדיקה מול ביטוח לאומי לגבי כמות האנשים.
<דב בארי: אנחנו יודעים כמה יש במערכת.
אורלי לוי אבקסיס: איך תגבו את זה?
<דב בארי: רק שנייה, תני לי לסיים.
אורלי לוי אבקסיס: ומה הסנקציות למי שלא משלם.
חיים כץ: אורלי, תני לו רגע.
<קריאה: תצטרך לעשות עוד מכונת כביסה בשבוע.
<דב בארי: אנחנו יודעים כמה כרגע יש במערכת – נשים שמוגדרות כעקרות בית.
חיים כץ: עזוב עקרת בית.