GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שלי יחימוביץ': לא היו ניסיונות החדרה של זה.
שלי יחימוביץ': רבות מהמשפחות לא ידעו בכלל, קיבלו אוטומטית מחברות כוח האדם.
שלי יחימוביץ': בואו נלך לחומרה מבחינת ההצלחה של הניסוי.
שלי יחימוביץ': הניסוי הזה חוקק בחוק שלי ושל חיים.
שלי יחימוביץ': בואו נלך לחומרה ונגיד שרק 10% רצו את הכסף הזה ישירות לקשיש ולמשפחתו.
שלי יחימוביץ': אז לאן אתם רצים?
שלי יחימוביץ': תשאירו, תרחיבו את זה לכלל המדינה, תנו את אפשרות הבחירות.
שלי יחימוביץ': מי שירצה, יקבל את הכסף ישירות אליו, לקשיש, ואותה ועדה תבדוק X פעמים בשנה אם אכן הקשיש מטופל כהלכה ואם אכן זכויותיו של העובד נשמרות.
שלי יחימוביץ': ומי שלא יוכל, לא ירצה, או לא יעמוד בקריטריונים, יקבל דרך עמותה או דרך חברות כוח אדם.
שלי יחימוביץ': מה יותר אנושי מזה?
שלי יחימוביץ': מה יותר הגיוני מזה?
שלי יחימוביץ': איך אתם מעזים בכלל להעלות על דעתכם שביום בהיר אחד הכסף יעבור ישירות למשפחות בלי תיווך של עמותה או של חברות כוח אדם?
שלי יחימוביץ': בלי הבדיקה?
שלי יחימוביץ': הרי יש קשישים שלא מסוגלים לקבל את הכסף הזה ישירות אליהם.
שלי יחימוביץ': אנחנו יודעים את זה, זאת עובדה.
שלי יחימוביץ': זה מאוד מצער אותנו, זה מכמיר לב.
שלי יחימוביץ': אבל העובדה היא שיש משפחות ויש קשישים שהקשיש לא יטופל כהלכה אם הכסף יועבר ישירות בלי אותו תיווך.
שלי יחימוביץ': אני מרגישה במידה רבה – סליחה על הנימה האישית – מנוצלת.
שלי יחימוביץ': אתם ניצלתם את החוק שלי ושל חיים, שנעשה בכוונה טובה, במחשבה תחילה, מתוך יחס של חמלה, דאגה ואחריות לקשיש.
שלי יחימוביץ': לקחתם אותו והפכתם אותו למפלצת בחוק ההסדרים.
שלי יחימוביץ': פשוט הפכתם אותו למפלצת.
שלי יחימוביץ': וגזלתם גם את זכות הבחירה, שהיא זכות מוקנית לכל אדם, וגם את הכלי הזה, שלעיתים קרובות הוא מגונן על הקשיש.
שלי יחימוביץ': אז אני חושבת שזכות המחאה שלנו, של חיים ושלי, שאחראים על החוק, ודחפנו אותו בכוח כמעט – הרי היו לו התנגדויות עצומות.
שלי יחימוביץ': חברות הסיעוד התנגדו.
שלי יחימוביץ': היה כאן לובינג מטורף.
שלי יחימוביץ': גזלנו מהם את כבשת הרש – 10% מהכסף שהם חותכים קופון.
יעקב מרגי: - - - גם את אלה שתמכו בחוק.
שלי יחימוביץ': ואלה שתמכו בחוק, והצביעו בשבילו.
שלי יחימוביץ': אתם לוקחים דבר שנעשה בזהירות, בחשש, ביראה, באחריות, בחמלה, והופכים אותו למכשיר אכזרי, לא מדתי, לא הגיוני.
שלי יחימוביץ': הכול כדי לגזור עוד קצת קופון על הגב של הקשישים הסיעודיים האלה.
שלי יחימוביץ': ואם לא, אם אתם לא מרווחים על זה כסף, אלוהים יודע למה אתם עושים את המעשה הזה, תסבירו לנו.
שלי יחימוביץ': אנחנו לא ניתן לזה לעבור.
שלי יחימוביץ': שיהיה ברור, החוק הזה לא יעבור.
שלי יחימוביץ': הוא לא יעבור.
שלי יחימוביץ': הוא בלתי אפשרי, הוא לא נורמלי, הוא פוגעני.
שלי יחימוביץ': הוא עוד אחד מהדברים היותר אכזריים וההזויים שחוק ההסדרים הזה צופן בחובו.
חיים כץ: תודה רבה שלי.
חיים כץ: היום זה יום חג לשלטון המקומי, 75 שנה.
חיים כץ: אז אנחנו ניתן למר מאיר דהן, ראש מועצת מזכרת בתיה, בשם המרכז לשלטון המקומי.
<מאיר דהן: בוקר טוב לכולם.
<מאיר דהן: מרכז השלטון המקומי הלך לבדוק את אזורי הפיילוט באמצעות מנהלי מחלקות הרווחה, שהם אלה שנמצאים בחזית מול התושב.
<מאיר דהן: הוא הלך לבדוק מה אומרים מנהלי מחלקות הרווחה לגבי הפיילוט שנעשה בתשעה אזורים ברחבי הארץ.
<מאיר דהן: ואני מוכרח לומר שחברת הכנסת שלי יחימוביץ' הטיבה לתאר בצורה ברורה את עמדת השלטון המקומי.
<מאיר דהן: אחרי שביצענו את הבדיקה, ואחרי שערכנו דיונים בנושא הזה, הגענו בדיוק לאותה מסקנה שאת הגעת אליה.
<מאיר דהן: אנחנו חושבים שצריך להוריד את החוק הזה מחוק ההסדרים.
<מאיר דהן: צריך להחזיר אותו כחוק שמאפשר את חופש הבחירה לאנשים, כי יש בהחלט הרבה מאוד קשישים שלא יוכלו לעמוד בחוק הזה.
<מאיר דהן: אין לנו ספק בזה.
<מאיר דהן: אנחנו בטוחים שיש משפחות שכן יוכלו לעמוד בחוק הזה, בדיוק כמו שאמרה חברת הכנסת יחימוביץ'.
<מאיר דהן: עמדת השלטון המקומי נוסחה במסמך שהגשנו לכם בנייר עמדה מסודר.
<מאיר דהן: אנחנו מבקשים להחיל אותו עם מנגנוני פיקוח ובקרה כאלה ואחרים, עם החלתו על אוכלוסיית זכאות ספציפית מאוד, שאנחנו ממליצים עליה.
<מאיר דהן: אנחנו חושבים שזו הדרך הנכונה והטובה ביותר.
חיים כץ: אתה יכול להסביר לי גם למה הם לא יוכלו לעמוד בחוק הזה?
<מאיר דהן: מי לא יכול לעמוד בחוק הזה?
חיים כץ: חלק מהמשפחות.
חיים כץ: משפחה X.
חיים כץ: היא מקבלת מהביטוח הלאומי חלק מהסכום.
אורלי לוי אבקסיס: אבל לא כולן משפחות - - -
חיים כץ: אני מדבר על מי שמעסיק עובד זר לכל התקופה.
חיים כץ: והם צריכים לעשות השלמה גם מהשלמות פנסיוניות, תשלומי פנסיה, וגם תשלומים נוספים לאותו עובד זר.
חיים כץ: אם לכאורה אותה משפחה תקבל 600 שקל יותר ממה שהיא מקבלת היום, זאת אומרת שהיא תצטרך להוסיף פחות 600 שקל.
חיים כץ: למה היא לא תוכל לעמוד בזה?
מיקי רוזנטל: קודם כל, זה לא נכון.
מיקי רוזנטל: זה נתון לא נכון.
חיים כץ: 100 שקל.
מיקי רוזנטל: אם נגיד אותו הרבה פעמים אנשים יתחילו להאמין שהנתונים שהאוצר מביא לפה הם נכונים.
מיקי רוזנטל: הם לא נכונים.
חיים כץ: אבל כך זה צריך להיות, מיקי.
<מאיר דהן: חיים, אני יכול לענות לך ברמה האישית שלי.
חיים כץ: אם האוצר לא יגזור קופון, זה מה שצריך להיות.
<מאיר דהן: אני יכול לענות לך ברמה האישית.
<מאיר דהן: לי יש אח סיעודי מלא שנזקק לשירותים 24 שעות ביממה.
<מאיר דהן: אם אתה נותן למשפחה, לשני הוריו המבוגרים, לטפל בעניין הזה, הוא לא יקבל את מה שמגיע לו.
<מאיר דהן: אני אומר לך את זה באופן – לא כי לא רוצים.
<מאיר דהן: כי ניהול כל העסק הזה, כל המנגנון הזה של תיאומים וריצה אחרי אלף טופסולוגיה וכולי, לא יחזיק מעמד.
<מאיר דהן: יש משפחות - - -
חיים כץ: מאחר ואתה, לצערנו, בתוך המגרש – במקרה, אתה אומר – אז בוא ספר את כל מה שהוא מקבל, אקסטרות.
מיקי רוזנטל: אבל אי-אפשר לראות את זה במקשה אחת, יש כל מיני סוגים - - -
מיקי רוזנטל: - - וחשוב מאוד לתאם.
<מאיר דהן: זה נכון.
<מאיר דהן: זו לא מקשה אחת.
<מאיר דהן: אין דומה דינו של נפגע משרד הביטחון, לצורך העניין - - -
חיים כץ: לא, עזוב - - -
<מאיר דהן: אין דומה, בסדר.
<מאיר דהן: אני מדבר אתך עכשיו - - -
חיים כץ: בוא תגיד לי מה אתה מקבל מהחברה הקבלנית.
<קריאה: הוא לא מקבל.
<מאיר דהן: אגב, אני לא יכול להגיד לך בצורה – כי אני לא עובד בשטח מול - - -
חיים כץ: אבל אתה יודע.
<מאיר דהן: אני לא יודע.
<מאיר דהן: אני רק יכול להגיד לך, אדוני היושב-ראש, שההחלה הזאת וההפלה הזאת באופן מלא על המשפחה, המשמעות של זה פגיעה בשירות שניתן.
חיים כץ: למה אם הם מקבלים את הכסף דרך חברת כוח אדם, הכול לא נופל על המשפחה?
חיים כץ: חוץ מהכסף והתשלומים, הכול נופל על המשפחה.
חיים כץ: מה עושה חברת כוח אדם – חוץ מזה שהיא מקבלת כסף, ומקבלת עוד 800 שקל לשנה השמה ממך, ושולחת עובד סוציאלי אחת לשלושה חודשים?
חיים כץ: מה היא עושה ביומיום?
<מאיר דהן: אני אומר את זה - - -
אורלי לוי אבקסיס: יש לך כתובת.
יעקב מרגי: חישובי השלמות.
<מאיר דהן: יש מושג - - -
חיים כץ: חשבתי שאתה יודע.
<מאיר דהן: אני לא יודע, ומה שאני לא יודע אני לא יכול להגיד.
<מאיר דהן: אני רק אומר לך מהי עמדת מנהלי מחלקות הרווחה שלנו.
מיקי רוזנטל: אני רוצה להגיד כמה וכמה דברים.
מיקי רוזנטל: בשביל שלא לחזור על דברים שנאמרו - - -
מוחמד ברכה: סליחה, אדוני היושב-ראש, למה השאלה נעה בין חברת כוח אדם לבין המשפחה?
מוחמד ברכה: איפה המדינה?
מיכל רוזין: זאת השאלה הנכונה.
חיים כץ: קודם כל, אנחנו רוצים ללמוד את - - -
אורלי לוי אבקסיס: גם ככה העובדים הסוציאליים קורסים.
חיים כץ: מוחמד, אני רוצה נתונים.
חיים כץ: אני בסך הכול מבקש נתונים בשביל לדעת – כשמקבלים החלטות - - -
מוחמד ברכה: אדוני היושב-ראש, אתה לא שואל שאלות תם.
מוחמד ברכה: גם השאלות מכוונות למשהו, נכון?
חיים כץ: אני רוצה ללמוד.
שלי יחימוביץ': מחמד שואל שאלה נכונה – למה זה או חברת כוח אדם או ישירות לקשיש?
שלי יחימוביץ': איפה המדינה?
מיקי רוזנטל: אני רציתי להתחיל בדבר הזה.
מיקי רוזנטל: אני קראתי את נוסח החוק שהביאו - - -
חיים כץ: בין קריית שמונה לאילת.
מיקי רוזנטל: אני קראתי את נוסח החוק שהביא האוצר, והשערורייה הולכת ומתעצמת.
מיקי רוזנטל: נאמר שנקבל את הצעת החוק המופרכת הזאת.
מיקי רוזנטל: לא כתוב בה מילה אחת מי יחליף את החברות הפרטיות.
מיקי רוזנטל: איפה יהיו העובדים הסוציאליים?
<קריאה: אז אתה לא מכיר את החוק.
מיקי רוזנטל: כמה פעמים הם צריכים לבוא לקשיש?
<קריאה: אתה לא מכיר.
חיים כץ: סליחה גברתי.
מיקי רוזנטל: אין פה שום פירוט מי יחליף את המערך הפרטי הקיים היום.
מיקי רוזנטל: והמדינה מסירה אחריות לכאורה מהעניין.
מיקי רוזנטל: דבר שני – וזה מאוד חמור בעיני – אין פה באמת חיסכון מהותי של כסף.
מיקי רוזנטל: הטענה בחוק ההסדרים היא שאנחנו נחסוך פה כ-200 מיליון שקלים למדינה.
מיקי רוזנטל: בפועל, מתוך 200 מיליון, הרוב זה מע"מ, והמדינה לא חוסכת את המע"מ.
מיקי רוזנטל: היא משלמת לחברות את המע"מ, וברגע שיעבירו את הכסף ישירות למשפחות, אז לכאורה יהיה חיסכון של 18%.
מיקי רוזנטל: הכסף הזה הוא לא חיסכון, הוא מס ערך מוסף.
מיקי רוזנטל: הדבר המהותי השלישי שצריך להגיד הוא שבמקומות שהיה פיילוט, החברות שיפרו מאוד את השירות.
מיקי רוזנטל: הם נתנו תנאים נוספים שלא ניתנו בדרך כלל.
מיקי רוזנטל: הם נתנו תוספות כאלה ואחרות, או בכסף או בשווה כסף.
מיקי רוזנטל: כדי להתחרות, כדי שהאנשים לא ייקחו את הכסף, החברות נתנו שירותים טובים יותר.
מיקי רוזנטל: לכן חובה להשאיר את אופציית הבחירה.
מיקי רוזנטל: כי אם אנחנו נעביר את זה רק לאפשרות של המשפחות לקחת כסף, יקרו שלושה דברים: אחד, האוצר, כמנהגו בקודש, יגיד, הנה, אנחנו נותנים כסף, וזה יאפשר לו בהמשך לשחוק את קצבת הסיעוד.
מיקי רוזנטל: ולא במקרה, חוק הסיעוד, שנחקק בשנת 89' נועד למנוע את הדבר הזה.
מיקי רוזנטל: חלק מהדבר היה שהאוצר חומד כסף.
מיקי רוזנטל: מה לעשות?
מיקי רוזנטל: זה תפקידו.
מיקי רוזנטל: ותפקידנו הוא להגן על האזרחים.
מיקי רוזנטל: ולכן נחקק חוק הסיעוד, בדיוק מהסיבה הזאת, כי כל הזמן שחקו את קצבת הזקנה.
מיקי רוזנטל: וצריכים רק להסתכל בהיסטוריה וללמוד מה הייתה הכוונה אז, ומה הכוונה בחוק הזה.
מיקי רוזנטל: זה הדבר היחידי שמסתתר מאחורי החוק הזה, הרצון של האוצר לשחוק את הקצבאות.
שלי יחימוביץ': לא מכולם הוא חומד כסף.
שלי יחימוביץ': מתשובה הוא לא חומד כסף.
שלי יחימוביץ': מ"נובל אנרג'י" הוא לא חומד כסף.
שלי יחימוביץ': מ"כימיקלים לישראל" הוא לא חומד כסף.
שלי יחימוביץ': למה אתה מאשים?
שלי יחימוביץ': למה האשמות שווא?
חיים כץ: שלי.
מיקי רוזנטל: אני מתנצל, זה באמת היה גורף מדי.
מיקי רוזנטל: אני מודה לך על התיקון.
מיקי רוזנטל: אני אומר, הפיילוט הוכיח לנו כמה וכמה דברים.
מיקי רוזנטל: אחד, התחרות חשובה, וחייבים לאפשר את הבחירה ולא לעשות את זה רק גמלה בכסף.
מיקי רוזנטל: חייבים לאפשר.
מיקי רוזנטל: שתיים, לא יכול להיות שבתוך החוק הזה לא יהיה מנגנון מסודר של מי כן דואג לקשישים.
מיקי רוזנטל: מי דואג לקשישים?
מיקי רוזנטל: כמה פעמים עובד סוציאלי צריך לבוא אחרי שהמדינה משלמת כסף?
מיקי רוזנטל: וכמה זה עולה לנו?
מיקי רוזנטל: אולי זה עולה יותר כסף מהחיסכון הדמיוני שבכלל תיארתם?
מיקי רוזנטל: וזה הדבר המהותי.
מיקי רוזנטל: אני מציע – בגלל שמדובר בנושא כל כך מהותי וחשוב – לפחות שני דברים.
מיקי רוזנטל: אחד, כאמור, שתהיה בהצעה בחירה לציבור.
מיקי רוזנטל: והדבר השני, שהדבר יוכרז כפיילוט ארצי.
מיקי רוזנטל: כי אם לא נעשה את זה כפיילוט ארצי, אנחנו יכולים להגיע לתוצאות מרחיקות לכת, ומסוכנות לציבור שהוא גם ככה חלש, סובל, קשה לו.
מיקי רוזנטל: אני אומר לכם, אני עברתי את החוויה הזאת בעשור האחרון.
מיקי רוזנטל: כמעט כל מי שיושב פה בשולחן לפחות מכיר אדם, או עבר את החוויה בעצמו, או שקרוב משפחתו עבר את החוויה הזו.
מיקי רוזנטל: וזאת חוויה מאוד קשה.
מיקי רוזנטל: חיים, שאלת מה נותנות החברות האלה תמורות התיווך?
מיקי רוזנטל: הן נותנות שקט נפשי הרבה פעמים.
מיקי רוזנטל: הן נותנות כתובת, מענה לשאלות.
מיקי רוזנטל: יש כל כך הרבה שאלות סביב העסקת עובד זר, סביב הזכויות של העובד הזר, סביב מה צריך לעשות.
מיקי רוזנטל: ויש לך כתובת.
מיקי רוזנטל: אם יש לך מתווך הגון – חלקם לא מתווכים הגונים, ולכן הם באמת סתם שודדים את העמלה ולא עושים דבר.
מיקי רוזנטל: אבל חלקם כן מתווכים הגונים, ושולחים עובד סוציאלי שבודק מה קורה בבית.
מיקי רוזנטל: כתובת לשקט נפשי.
מיקי רוזנטל: הפערים שמתוארים פה בסכום, כאילו שזה 600 שקל הפרש, זה מופרך לחלוטין.
מיקי רוזנטל: מכל החישובים שאני עשיתי, ההבדלים מגיעים ל-100 או ל-150 שקלים, הרי תלוי איזה שעות נותנים, ותו לא.
חיים כץ: חבר הכנסת לשעבר גדעון בן-ישראל.
חיים כץ: אבל עכשיו בקצרה כי יש לנו דיון על הפנסיה בעוד ארבע דקות.
חיים כץ: אנחנו בטח לא נעשה אותו בעוד ארבע דקות.
גדעון בן-ישראל: אני רוצה לומר שמה שמסתתר מאחורי הסיפור האמתי זה רצונו של האוצר מימים ימימה לחסל את חוק הסיעוד.
גדעון בן-ישראל: באוצר יש אסכולה שמחכה להזדמנות כדי לחסל בהדרגה.
גדעון בן-ישראל: ואז כאילו נותנים כסף וכן הלאה.
גדעון בן-ישראל: אבל יתחילו לתת, ויקצצו בכסף.
גדעון בן-ישראל: דבר שני שאני רוצה לומר, אני מכיר את ציבור הזקנים.
גדעון בן-ישראל: אני עוסק בהם יום-יום.
גדעון בן-ישראל: אני לא מכיר רבים מהם שעברו את גיל ה-80 כשהם מסוגלים להתעסק עם כל הדברים האלה.
גדעון בן-ישראל: הם לא מסוגלים.
גדעון בן-ישראל: אני לא יודע מה רוצים מחייהם, שהם יתחילו לרוץ למשרדים לסדר את זה ולסדר את זה?
גדעון בן-ישראל: הם לא בנויים לזה.
גדעון בן-ישראל: הדיבור הזה הוא דיבור לא אחראי.
גדעון בן-ישראל: אין בזה שום תגובה של ממש.
גדעון בן-ישראל: דבר שלישי, אני רוצה לומר, רק לאחרונה קיבלנו תוצאות של מחקר על אלימות באוניברסיטאות.
גדעון בן-ישראל: ובכן, יש תופעה קשה ביותר של אלימות.
גדעון בן-ישראל: אני לא מאמין שאותן משפחות שבהן יש אלימות ייתנו את הכסף לזקנים.
גדעון בן-ישראל: אני לא מאמין בזה.
גדעון בן-ישראל: שיספרו לי מחר סיפורים כמה שהם רוצים, זה לא נכון.
גדעון בן-ישראל: זה לא נכון.
גדעון בן-ישראל: ואז אני פונה אליך, חיים, בזכות זה שכל השנים אנחנו הולכים יחד בתפיסה החברתית.
גדעון בן-ישראל: ישבנו כל הארגונים החברתיים – כולם – והגענו למסקנה, אחרי שלמדנו את העניין, שאסור בשום פנים ואופן לעשות את זה.
גדעון בן-ישראל: אסור.
גדעון בן-ישראל: ותאמין לי, אין אף ארגון אחד שהוא חריג בעניין.
גדעון בן-ישראל: אני רק מבקש לשקול את העניין היטב.
גדעון בן-ישראל: בדרך כלל אתה איש שמאזין לארגונים החברתיים.
גדעון בן-ישראל: אתה מוביל לעיתים קרובות מאבקים כאלה.
גדעון בן-ישראל: אל תמהר בפזיזות לשמוע את סימן-טוב, או איזה סימן-טוב אחר באוצר.
גדעון בן-ישראל: הם רוצים להתחיל בזה שהם יקבלו את הכסף, ובהדרגה יגיע הדבר בסוף לחיסול של חוק הסיעוד.
גדעון בן-ישראל: אני מאוד פונה אילך ואל חברי הקואליציה – זה לא נושא קואליציוני שאפשר להטיל עליו משמעת.
גדעון בן-ישראל: תאמינו לי, שנים נלחמנו שיהיה חוק סיעוד.
גדעון בן-ישראל: אי-אפשר לתת שעכשיו יתחילו בהדרגה להרוס את חוק הסיעוד.
חיים כץ: חבר הכנסת מרגי.
יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, מנכ"ל הביטוח הלאומי – שלי כבר יצאה – אני רוצה לומר דבר אחד, מי שליווה בן משפחה סיעודי – במקרה שלי, אשתי טיפלה בחמותי, זיכרונה לברכה.
יעקב מרגי: אני ראיתי את האופרציה.
יעקב מרגי: אז אשתי הייתה מסוגלת לעמוד מול חברת כוח האדם, זו הייתה משימה כמעט בלתי אפשרית.
יעקב מרגי: בירוקרטית – משימה כמעט בלתי אפשרית להתעסק עם השלמות וחישובים, יום חופשה, חוקים וחגים.
יעקב מרגי: ישתבח שמו לעד, כמה חגים יש.
חיים כץ: תשעה ימי חג בשנה.
חיים כץ: זה התשלום שאתה משלם לעובד זר.
יעקב מרגי: עוד לא נחשפו כל הדתות.
חיים כץ: לפי החוזה, תשעה ימי חג בשנה.
שמעון סולומון: חגים שלו רק?
יעקב מרגי: אני מתאר את זה למשפחה שהאדמיניסטרציה קלה לה, שיכולה.
יעקב מרגי: הם מכירים את זה, זה היה אפשרי, והיה זמן והייתה יכולת.
יעקב מרגי: אני לא רוצה לתאר מציאות של בני משפחה שצריכים לטפל גם בקרוב המשפחה הסיעודי, ועושים זאת בגאון – אשרי העם שככה לו, שמטפלים בקשישים.
יעקב מרגי: לבוא להוריד את זכות הבחירה, זו טעות מיסודה כי לא דומה משפחה למשפחה.
יעקב מרגי: לא דומה קשיש לקשיש.
יעקב מרגי: לא דומה מצב למצב.
יעקב מרגי: אם באמת באים לחוק הזה בניקיון כפיים – כפי שהיה הרציונל של שלי, אני זוכר שיחות שהיו לי עם שלי שהיא חוקקה את החוק הזה.
יעקב מרגי: הרציונל היה שיש משפחות שימנפו את האפשרות הזו.
יעקב מרגי: לא כולן יכולות.
חיים כץ: דרך אגב, אז כשחוקקנו את החוק הזה, גם הילכו עלינו אימים.
חיים כץ: דע לך.
יעקב מרגי: אני זוכר.
יעקב מרגי: היו חששות.
חיים כץ: היו חששות.
חיים כץ: מאז שביטלו את הכיסא החשמלי הפסקנו לפחד.
יעקב מרגי: אני לא מדבר על הסוג הזה.
יעקב מרגי: אני מדבר על חששות אובייקטיביים שהם באמת.
יעקב מרגי: זו הייתה כוונת המחוקק, לתת אפשרות למשפחות שיכולות לנהל את זה, או למנף את זה.
יעקב מרגי: מה פתאום הכוונה הזדונית להוריד היום את הזכות הזאת של הבחירה?
חיים כץ: כן גברתי, את ביקשת.
<אביבה גולדברג: שמי אביבה גולדברג.
<אביבה גולדברג: אני מנהלת תחום זקנה בעיריית ירושלים.
<אביבה גולדברג: אני מדברת רק על הצד של הזקנים ובני משפחה, ולא על הכסף ועל החשבונות שנעשים באוצר או בביטוח הלאומי.
<אביבה גולדברג: קודם כל, ההצפה בחדר הזה מחממת את הלב.
<אביבה גולדברג: הייתי פה בהרבה דיונים, ולא ראיתי משהו שהעלה כל כך הרבה עניין, לא אצל חברי הכנסת ולא אצל הציבור הרחב.
<אביבה גולדברג: וזה בגלל שזה נוגע לכל אחד מאתנו, אני חושבת.
<אביבה גולדברג: חוק הסיעוד נחקק בגלל שאנשים לא יכולים לנהל את החיים שלהם בעצמם.
<אביבה גולדברג: בשביל זה יש לנו את החוק הזה.
<אביבה גולדברג: זה היסוד של האוכלוסייה שאנחנו מתייחסים אליה, דומני 130,000 אנשים היום בקירוב.
<אביבה גולדברג: מי שרואה את הבנים – זה נקרא הרבה פעמים "המטפל העיקרי", "הבן המסייע", כל מיני אמירות שבכלל לא לוקחות בחשבון שהבן הוא גם נזקק.
<אביבה גולדברג: זה מדהים שכל אחד מתעלם מזה, למרות שמסביבנו אנחנו רואים את האנשים שלא מגיעים לעבודה בגלל שהם מטפלים בהורים זקנים.
<אביבה גולדברג: אנשים שמוציאים מהכיס שלהם לא על הבנים שלהם באוניברסיטה, או לא על הנכדים, לא על הצרכים של עצמם בגיל 70-60, שאלו הבנים, אלא על ההורים שלהם כדי להשלים לטיפול סיעודי כזה או אחר.
<אביבה גולדברג: אגב, ההוצאות הרבה יותר גדולות מאשר רשום בכל מחקר.
<אביבה גולדברג: יש הוצאות אסטרונומיות בנושא של הורים זקנים.
<אביבה גולדברג: אם אתה בן אוהב – אני מדברת רק על הבנים הטובים.
<אביבה גולדברג: שאלתם כמה שאלות.
<אביבה גולדברג: ההתנהלות בנושא של עובדים זרים היא קשה מאוד, החל מזה שאין עובדים זרים.
<אביבה גולדברג: ואם יש לנו מדיניות אתית וכלכלית במדינה הזו לא לתת לאנשים לעבוד במדינה, אז לא יוכלו לכלכל את האופציה של עובדים ישראלים.
<אביבה גולדברג: ואם יש לנו מדיניות לגבי עובדים זרים, אז צריך להביא עובדים זרים.
<אביבה גולדברג: אבל כרגע זה שוק של מוכרים.
<אביבה גולדברג: עובדים זרים לא עובדים בפריפריה.
<אביבה גולדברג: ואני ירושלמית, ואין לנו עובדים זרים בירושלים, כי זו פריפריה מבחינת עובדים זרים.
<אביבה גולדברג: הם בתל-אביב כולם.
<אביבה גולדברג: הקולגה מתל-אביב אומרת שגם בתל-אביב אין.
<אביבה גולדברג: אין עובדים זרים.
<אביבה גולדברג: אז זה מתחיל בזה.
<אביבה גולדברג: אז איך אתה מתחיל לחפש?
<אביבה גולדברג: יש כל מיני אתרי אינטרנט לא רשמיים שדרכם אנשים מוצאים את העובדים הזרים.
<אביבה גולדברג: איזו התנהלות של מדינה זו?
<אביבה גולדברג: צריך להסדיר הרבה מאוד דברים, כל זה לפני שמגיעים - - -
חיים כץ: תשמעי, את נתת פה נאום, לקחת זמן דיבור, ואת לא במגרש.
חיים כץ: את לא לעניין שלנו.
<אביבה גולדברג: אני בהחלט לעניין.
מיכל רוזין: מאוד לעניין.
מיכל רוזין: מי מלווה?
מיכל רוזין: מה קורה כשעובד זר יוצא לחופשה?
<אביבה גולדברג: לא צריך לתת לאנשים – אני אומרת שקשה לנהל את זה בכסף.
<אביבה גולדברג: הייתי שותפה לדיונים על חוק דאז - - -
שולי מועלם-רפאלי: היא מביעה עמדה מאוד ברורה ביחס למשפחות.
<אביבה גולדברג: אני מדברת על ניהול הנושא, חייבים להמשיך את הבחירה.
חיים כץ: חבר הכנסת שמולי.
איציק שמולי: אני חושב שההצעה הזאת משקפת תפיסה כללית שמשתקפת בתקציב ובחוק ההסדרים.
איציק שמולי: הראייה איך לגבש תקציב וחוק הסדרים שמכסה את הגירעון, אבל לא לוקח בחשבון את ההשלכות.
איציק שמולי: אני מזכיר לכם שהתחלנו בכלל ממקום שבו דיברו על להעלות את המחיר של האגרה ל-105 שקלים.
איציק שמולי: עצם קיומו של הוויכוח הזה מוכיח דבר אחד, שהדבר הזה בכלל לא צריך להיות במסגרת חוק ההסדרים.
איציק שמולי: כפי שאתה אדוני היושב-ראש, קידמת חקיקה ראשית, עצם קיומו של ויכוח עם טיעונים לכאן או לכאן – ויכוח שאגב מתבסס כרגע על מסד עובדתי רעוע מאוד.
איציק שמולי: אדוני המנכ"ל, אני חושב שבסוגיות אחרות שבהן אנחנו משתפים פעולה, אם היית מגן בכזה חירוף נפש ומקבל בכזאת שלווה מסמך שמסתמך על 10% – זה דבר שאני לא מוכן להשלים אתו.
איציק שמולי: אני חושב שלא טרחת לציין שאמנם יש פה מספרים מהוללים – 98% מרוצים, 97% ממליצים להמשיך וליישם.
איציק שמולי: אבל לא טרחתם לציין שהמשפחות שנוטות לתמוך ברעיון הזה הן משפחות מבוססות יותר.
איציק שמולי: אלו משפחות בעלת רמת השכלה גבוהה יותר.
איציק שמולי: ושוב, זה חוזר לאותה נקודה, מה קורה עם הקשיש בקצה שלא מסוגל לדאוג לעצמו, והוא גם לא מסוגל שמשפחתו תדאג לזה?
<קריאה: שהוא ערירי.
איציק שמולי: שהוא ערירי, ועוד כל מיני מצבים.
איציק שמולי: כפי שנאמר קודם, המטרה המרכזית המקורית של חוק הסיעוד הייתה לדאוג לאנשים שכבר לא מסוגלים בערוב חייהם לדאוג לעצמם.
איציק שמולי: ההצעה הזאת חותרת תחת העיקרון של הדבר הזה, כיוון שאין בחוק הזה מנגנון פיקוח על עצם קיומם של השירותים.
איציק שמולי: אין בחוק הזה מנגנון שמוודא שהמשפחות עצמן – לאורך זמן, לא רק בנקודת ההתחלה – יכולות להבטיח שהשירותים האלה ימשיכו להתקיים.
איציק שמולי: כן נכון.
איציק שמולי: נכון וחצי.
איציק שמולי: אין מנגנון, כפי שנאמר קודם, שמבטיח את זה שהשחיקה לא - - -
חיים כץ: סליחה, אם אתם רוצים שנפסיק את הדיון, נפסיק את הדיון.
חיים כץ: ואז נמשיך אותו בלילה, ואולי יהיה יותר רגוע, יותר שקט.
חיים כץ: חבר הכנסת מדבר, ושם אני שומע כל הזמן – מספיק.
איציק שמולי: אני מסיים אדוני.
חיים כץ: לא אמרתי לך לסיים.
חיים כץ: אני רוצה להאזין למה שאתה אומר, אתה מדבר דברי טעם.
חיים כץ: אני לא רוצה שיפריעו לך.
איציק שמולי: תודה אדוני.
איציק שמולי: הכי חמור, כפי שנאמר קודם, אין שום אבטחה או מנגנון שימנע את השחיקה של הקצבה.
איציק שמולי: אחרי שאנחנו קיימנו הפגנה די גדולה עם קשישים סיעודיים – אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, מחזה קורע לב, עם 800-700 קשישים.
איציק שמולי: גדעון בן ישראל היה מהמובילים, ואחרים.
איציק שמולי: אני מקבל טלפון מהחלונות הגבוהים ואומרים לי תגיד, גילית את סבתא שלך פתאום?
איציק שמולי: אז אני אומר, אם באמת גם בממשלה וגם באוצר פתאום גילו את נזקי ההפרטה, ופתאום יוצא הלב לעלויות שגוזרות החברות והעמותות, אז בואו תאחזו את שור בקרניו.
איציק שמולי: בואו נלך לחקיקה ראשית, נטפל בעניין הזה של - - -
חיים כץ: זה היה משפט טוב לסיום.
איציק שמולי: אני מסיים.
איציק שמולי: נטפל בעניין של מה שנקרא בענפים אחרים מרווחי השיווק, ונדבר על זה לא במסגרת הזאת.
איציק שמולי: חופש הבחירה – חייבים להמשיך ולעגן אותו.
<אריאלה בן צור: שמי אריאלה בן צור, מעמותת "אחיעוז", עובדים זרים בסיעוד.
<אריאלה בן צור: אני חייבת לסבר פה את האוזן.
<אריאלה בן צור: ב-2008 יצא נוהל.
<אריאלה בן צור: הנוהל דיבר על לשכות פרטיות, קרי, יש את חברות הסיעוד, שהן החברות הקבלניות, ויש את הלשכות הפרטיות.
<אריאלה בן צור: הלשכות הפרטיות אמונות על תיווך העובדים הזרים, על הכנסתם לתוך בית המטופל, על השיבוץ שלהם.
<אריאלה בן צור: על כך שאם יש מישהו חולה וצריך להחליף אותו, על כך שהוא נוסע לחו"ל וצריך למצוא לו מחליף.
<אריאלה בן צור: על כך שיש לחדש את הרישיון ואת ההיתר למשפחה.
<אריאלה בן צור: חברות הסיעוד – ושוב, כבודו של חוק הסיעוד במקומו מונח – מתעסקות בצנרת ובהעברת הכספים.
<אריאלה בן צור: קרי, זה נכון שיש משפחות שאולי קשה להן לשלם ולעשות את כל ההתחשבנויות, אבל אל לנו לשכוח שהמשפחות הללו בכל מקרה מעסיק.
<אריאלה בן צור: כי אם חברת הסיעוד היא מעסיק ל-22 שעות - -
<אריאלה בן צור: מה קורה עם שאר השעות?
<אריאלה בן צור: כלומר, חברות הסיעוד הן אמנם חלק ונדבך, והן חשובות בהפרשות ובפיקוח שכביכול נמצא, אבל בעצם הן לא נותנות את המענה הסופי.
חיים כץ: היא צודקת.
<אריאלה בן צור: המשפחה בסופו של יום היא המעסיק.
<אריאלה בן צור: היא המעסיק שעושה את ההתחשבנות אל מול העובד – כמה קיבלת, כמה אני צריך לתת לך.
<אריאלה בן צור: המשפחה היא זו שבסוף עושה את ההתחשבנויות מתי אתה יוצא לשבת ומתי לא.
יעקב מרגי: את רק מחזקת את הדברים.
יעקב מרגי: אז את רוצה להעמיס עליה עכשיו הכול?
יעקב מרגי: תני לה את הזכות לבחור.
<אריאלה בן צור: רק שנייה, אני דווקא מנסה לפשט את הדברים.
<אריאלה בן צור: שלא יהיו כל כך הרבה גורמים, נהפוך הוא.
<אריאלה בן צור: הרעיון הוא לפשט ולא לנסות להרוויח.
שולי מועלם-רפאלי: אז אם יש משפחות שהפשטה בשבילן זה להשאיר להן את זכות הבחירה, למה את רוצה לקחת את זה מהן?
חיים כץ: שולי.
<אריאלה בן צור: אני לא אומרת – אני כרגע לא מדברת על לקחת - - - להיפך.
שולי מועלם-רפאלי: בהחלט, זה מה - - -
חיים כץ: שולי, היא רוצה להביע את דעתה.
יעקב מרגי: למנף את הלשכות הפרטיות, זה מה שהיא אומרת.
שולי מועלם-רפאלי: אתה גם לא יכול לדעת.
שולי מועלם-רפאלי: אתה לא יכול לקחת החלטה על כל - - -
חיים כץ: שולי, סליחה, היא רוצה להביע את דעתה.
חיים כץ: אם את רוצה שהיא תביע את דעתך, תכתבי לה על פתק והיא תקריא.
חיים כץ: תני לה לדבר.
חיים כץ: היא רוצה להביע את דעתה.
<אריאלה בן צור: אני רוצה לנסות להסביר, כי נראה לי שהיה פה בליל של דברים.
<אריאלה בן צור: חבר הכנסת רוזנטל טעה וחשב מי בעצם - - -
חיים כץ: הוא הביע את דעתו, אל תיתני ציונים.
<אריאלה בן צור: אני אומרת, הוא תהה בקול רם מי יפקח, מה יהיה.
<אריאלה בן צור: אז אני אומרת, אל תחשבו – לא נשאר פה ואקום.
<אריאלה בן צור: אין ואקום.
<אריאלה בן צור: לטענתו של – מהביטוח הלאומי - - -
אורלי לוי אבקסיס: איפה את עובדת?
חיים כץ: אורלי, את הבאה בתור.
חיים כץ: אני לא מפסיק את הדיון בגללך.
אורלי לוי אבקסיס: לא, זו שאלה רלוונטית.
יעקב מרגי: לשכה פרטית, היא אמרה לך.
אורלי לוי אבקסיס: איפה רוב הלשכות הפרטיות?
חיים כץ: אורלי, תירגעי.
<אריאלה בן צור: אני אענה לכם בדיוק.
<אריאלה בן צור: אנחנו מקבלים את העובד מחו"ל.
<אריאלה בן צור: אני אישית עושה את ההכשרות בחו"ל.
<אריאלה בן צור: אני לא חושבת שיש פה חברות סיעוד שעושות את זה.
<אריאלה בן צור: אנחנו נוסעות לכל המדינות בחו"ל כדי לראות את ההכשרות ולהתאים אותן.
<אריאלה בן צור: אורנה זמיר תעיד כאן שאני לא פעם פניתי אליה על מנת לעשות הכשרה מתאימה.
אורלי לוי אבקסיס: אז המשפחות השתמשו בשירותים שלכם.
<אריאלה בן צור: אבל הן משתמשות גם היום, אורלי.
<אריאלה בן צור: גם היום הן משתמשות.
חיים כץ: אורלי, זה הזמן שלך.
אורלי לוי אבקסיס: לא, אבל בהכשרה לא מתאימה.
איציק שמולי: לא באותה מידה.
<אריאלה בן צור: הן משתמשות בדיוק באותה מידה.
אורלי לוי אבקסיס: זה ימנף אותך.
איציק שמולי: זה ימנף אותך.
<אריאלה בן צור: לא.
<אריאלה בן צור: מה זה ימנף?
יעקב מרגי: זה ימנף אותך.
אורלי לוי אבקסיס: טול קורה מבין עיניך.
אורלי לוי אבקסיס: זה ימנף.
חיים כץ: את מבינה שאת צריכה לדבר אחריה?
<אריאלה בן צור: אני מנסה להבהיר דבר אחד – חברות הסיעוד, במקום שלהן, הן צינור העברה כספית.
יצחק הרצוג: זה רק מה שהן עושות?
<אריאלה בן צור: רק שנייה, לא רק.
<אריאלה בן צור: לא אמרתי - - -
אורלי לוי אבקסיס: רק - - -
<אריאלה בן צור: חלילה וחס.
חיים כץ: בוז'י, תקשיבו, אמרנו בהתחלה, לא יכול להיות שאנחנו לא ניתן לאנשים שיש להם עמדה שונה משלנו להביע את דעתם.
אורלי לוי אבקסיס: יש להם אינטרס כספי.
חיים כץ: היא לא חושבת כמוני, לא חושבת כמוך.
חיים כץ: היא באה לפה להביע את דעתה.
אורלי לוי אבקסיס: ולהגן על משכורתה.
חיים כץ: זו גם לא בושה.
אורלי לוי אבקסיס: זה בסדר גמור - - -
חיים כץ: זו לא בושה.
אורלי לוי אבקסיס: זה מקובל.
אורלי לוי אבקסיס: חיים, רק שנדע מי מדבר מולנו.
חיים כץ: לא חשוב, היא הציגה את עצמה.
אורלי לוי אבקסיס: יש לי שאלה נוספת - - -