GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עמליה זרקא: למרות שמדובר באוכלוסייה הזאת, אני חושבת שכמו שעשינו את המהלך וכמו שתפרנו אותו וכמו שתכננו אותו, עם הרבה מאוד אוריינטציה אנושית, עם הרבה מאוד אוריינטציה.
חיים כץ: זה לא מה שאני שואל אותך.
חיים כץ: למה אתם הולכים לסרסורי עבודה, לסרסורי עבודה, ואתם חברה שמרוויחים ואני שמח שמרוויחים וזה לא בושה להרוויח, למה אתם צריכים לעשוק את העובדים שלכם?
חיים כץ: למה אתם צריכים לעשוק את העובדים שלכם?
<אילן צחי: אני אתייחס, אני סמנכ"ל השירות של החברה, שלום.
חיים כץ: מנהלת כוח האדם לא יודעת לענות?
חיים כץ: היא לא יודעת לענות?
<אילן צחי: היא יודעת.
חיים כץ: אז תן לה לענות.
<עמליה זרקא: אני חושבת שיש פה - - -
<אילן צחי: יש פה איזה שהוא- - -
חיים כץ: אתה לא בהוט עכשיו.
חיים כץ: פה אתה בכנסת ואני מוביל את הישיבה הזאת ואני נותן רשות דיבור ולא כל אחד מדבר מתי שהוא רוצה ואיך שהוא רוצה.
<עמליה זרקא: כבוד היושב ראש, אנחנו ביצענו בינינו איזה שהיא חלוקה של מענה לתחומים שכל אחד מאיתנו אחראי.
חיים כץ: את מנהלת כוח-האדם של הוט?
<עמליה זרקא: נכון.
חיים כץ: זה כמו שאמרת, למה אתם בהוט, תעני לי, אם הוותק הממוצע בואי נגיד 36 חודשים, למה בגין 36 חודשים, אתם מצטיירים רע, מצטיירים כעושקי עובדים ואת אומרת שזה לא כך?
חיים כץ: לוקחים את העובדים וזורקים אותם לחברות קבלניות.
חיים כץ: אם הם לא צוברים כלום, הם לא צוברים ב- 36 חודש או בשנתיים, הם לא צוברים, לא זכויות פנסיוניות ואתם נותנים להם את ה- 100% פיצויים, את יודעת, יש כלל גדול בתורה שזה נהנה וזה לא חסר.
חיים כץ: למה אתם צריכים ללכת למהלך הזה, שלכם תדמיתית לא נותן כלום וכמו שאת אומרת, אני לא יודע אם זה, כלכלית לא נותן כלום.
חיים כץ: למה אתם הולכים לשם?
<עמליה זרקא: קודם כל, מאז ומתמיד, מאז שאני מכירה את עצמי בהוט ואני כבר מעל חמש שנים בהוט.
<עמליה זרקא: הוט, לכל אורך הדרך, עובדת עם חברות מתמחות.
<עמליה זרקא: בשום נקודה, לא היו מאה אחוז מציגי השירות עובדי הוט באופן מלא.
חיים כץ: כמה היום עובדים תחת חברות מתמחות, לפני שהתחלתם בפרויקט?
<עמליה זרקא: בערך 50%, קצת פחות מ- 50%.
<עמליה זרקא: 40% - 60%.
חיים כץ: אז מה קרה עכשיו שאתם רוצים לשנות את האחוזים?
<עמליה זרקא: אנחנו חושבים שלחברות המתמחות יש יתרון במתן שירות, מפני שהן מתמחות במתן שירות.
<עמליה זרקא: אנחנו חושבים שזה יעזור לנו לשפר את השירות ללקוחות, מפני שזה הביזנס שלהם ואת זה הם יודעים לעשות הכי מוצלח.
חיים כץ: עמליה, כמה זה יוזיל לכם את העלויות?
חיים כץ: כמה זה ייפגע באחוזים בעובדים?
חיים כץ: כמה עובדים יקבלו פחות, נו-?
<עמליה זרקא: העובדים עברו באותם תנאים, אותו שכר שעה, אותן הפרשות.
<עמליה זרקא: העובדים עברו באותם תנאים.
חיים כץ: כן, אבל מה זה אותו שכר שעה?
חיים כץ: עד אתמול בערב, את היית המעסיק שלו.
חיים כץ: היום את כבר לא המעסיק שלו, אין לך שום יחסי עובד-מעביד אתו.
חיים כץ: עשית outsourcing, העפת אותו החוצה, אמרת – וואלה, יש לו קבלן חיצוני, הוא משלם, אותו עובד שלי, אני לא אחראית.
חיים כץ: אני יכולה להודיע לקבלן – תפטר אותו עכשיו, אין לך צורך לעשות שימוע.
חיים כץ: אותו קבלן חיצוני יעשה את הכל.
חיים כץ: בכמה קנית את זה?
חיים כץ: כמה כסף?
חיים כץ: ב- 100% פיצויים?
חיים כץ: תשמעי, אתם חברה שנותנת שירות ואתם מצטיירים פה במהלך הזה כחברה דורסנית.
חיים כץ: אני לא חושב שזה בסדר.
חיים כץ: בבקשה, לפרוטוקול.
חיים כץ: שם ותפקיד.
<אילן צחי: אני סמנכ"ל שירות.
<אילן צחי: רוצה רגע להסביר בכמה מילים שאנחנו מדברים בין המונח של עובדי קבלן לחברות מתמחות.
<אילן צחי: הוט עובדת מזה מספר שנים עם חברות מתמחות במתן שירות טלפוני.
<אילן צחי: חברת תקשוב שעלתה פה, בכמה ניירות, היא חברה שמחזיקה 4,500 עובדים, ההתמחות שלה – מתן שירות טלפוני.
<אילן צחי: אנחנו יודעים שבשוק הזה היום, ההתמחות של חברות נותנת להם יתרון יחסי.
<אילן צחי: תקשוב הצליחה לפתח יתרון יחסי לעומתנו, בניהול שירות טלפוני.
<אילן צחי: אני לא מוצא בזה שום דבר פסול לעבוד עם חברות כאלה.
אילן גילאון: כלומר שאתם רוצים להתמקצע.
<אילן צחי: אני חושב, אני מאמין- - -
אילן גילאון: אני מודיע לך שבתור לקוח שלך, אני לא מרגיש את ההתמקצעות שלך, דווקא בתחום שאמרת אותו עכשיו.
אילן גילאון: זה קש וגבבה, מה שאתה אומר כרגע.
אילן גילאון: קש וגבבה.
אילן גילאון: אתם בסך-הכל, השאלה המרכזית היא למה אתם צריכים להיות כל-כך גרידים.
אילן גילאון: קחו בחשבון שגם לכם יש לקוחות ואתם עלולים לאבד אותם, כי גם הם יכולים ללכת למיקור חוץ.
אילן גילאון: לא רק העובדים שלכם.
אילן גילאון: ואתם צריכים לענות מה קרה בתקופה האחרונה, מאז ההתארגנות של העובדים שאתם מוציאים את כולם לעבודות קבלן.
<אילן צחי: הפעילות הזאת לא התחילה - - -
אילן גילאון: הדיבור המכובס הזה.
מיקי רוזנטל: לא, כי אם זה היה רק בשירות.
אילן גילאון: לא, אנחנו נשמע עכשיו כמה זה נפלא.
חיים כץ: אם צריך, אם רוצים לעבוד, הם פה שניים או שלושה, ובצד הזה יש 87, לא כוחות הוגנים.
חיים כץ: תהיה סבלני.
אורלי לוי אבקסיס: אבל הכסף אצלם.
<אילן צחי: רק בשביל לסכם את המשפט האחרון – המטרה היא לא לפגוע באף עובד שלנו ואנחנו דאגנו להסכמים שמאפשרים לעובדים שלנו לעבור לחברות האלה, כדי להמשיך ולשמור להם על התנאים.
<אילן צחי: אי-אפשר להתעלם מזה שהוותק הממוצע הוא ותק יחסית צעיר.
<אילן צחי: אנחנו מאפשרים להם את המעבר הזה, כדי שיוכלו לקבל אלטרנטיבות תעסוקתיות בחברות האלה וההתייחסות לחברות האלה כחברות קבלן, שמעסיקות את העובדים שלהן בתנאים לא ראויים, זה עובדתית לא נכון.
<אילן צחי: זה עובדתית לא נכון.
<אילן צחי: התנאים שם הם תנאים מכבדים, מכבדים את העובדים וזה חברות מכובדות, יש הנהלה מסודרת.
עפו אגבאריה: עוד לא ראיתי חברת קבלן שבאמת מכבדת את העובדים.
<אילן צחי: כי הם לא חברת קבלן.
<אילן צחי: הם חברת מיקור חוץ.
<אילן צחי: אנחנו מתייחסים לחברות מכובדות, שמעסיקות מאות עובדים שזה ההתמחות שלהם בשוק.
חיים כץ: חבר הכנסת, מיקי רוזנטל.
מיקי רוזנטל: קודם כל, אם זה היה אמת, היה בדל של אמת בדברים שאתה אומר, אז היית מעביר רק את הטלפנים, אבל אתה לא מעביר רק את הטלפנים.
<אילן צחי: לא התכוונתי לשקר.
מיקי רוזנטל: אתם מנסים להעביר גם את הטכנאים והעברתם חלק מהם וגם מחלקות אחרות, כך שזה לא עומד בעניין של השירות.
מיקי רוזנטל: שתיים, דיבורי הנועם שאתה משמיע פה, לא עולים בקנה אחד עם האיומים המפורשים שהשמעתם לעובדים והכרחתם אותם לחתום על חוזים, כאילו הם עשו את זה בהסכמתם.
מיקי רוזנטל: בחוזה כתוב שהעובד פנה להוט וביקש לעבור לחברה, מה שהוא שקר גס.
מיקי רוזנטל: בחוזה כתוב שהעובד התייעץ עם עורך-דין, בעוד שאתם לא הרשיתם לעובדים להוציא את ההסכמים האלה, על-מנת שיתייעצו ואתם פעלתם בניגוד מפורש, ציטטתם פה את נשיאת בית-המשפט לענייני עבודה בעניין פלאפון, שם נכתב במפורש שעובדים בשלב ההתארגנות שלהם, אסור להנהלה לפגוע בהם ואתם פגעתם בעובדים באופן של טרור תעסוקתי, אין לזה מילים אחרות.
מיקי רוזנטל: אני לא מדבר עכשיו על איך אתם משלמים לספקים, מהיום פלוס שוטף וכל מיני דברים כאלה, שזה לא הנושא היום.
מיקי רוזנטל: אבל אתם חברה שפשוט עומדת על המקפצה ועושה דברים איומים ונוראיים.
מיקי רוזנטל: אני עוד לא ראיתי התנהלות כוחנית כזאת.
מיקי רוזנטל: התנהלות שמאיימת על עובדים, פוגעת בזכויות של עובדים, פוגעת בזכויות בסיסיות של התאגדות של עובדים ואני חושב שאי-אפשר לעבור על זה לסדר היום.
מיקי רוזנטל: או שתתנהלו בהתאם, או שנטפל בכם בהתאם.
מיכל בירן: אני מאוד שמחה לשמוע על כוונותיכם הטובות, חייבת להודות שאני קצת סקפטית, אבל יש לי שתי שאלות פשוטות.
מיכל בירן: אחת, הייתי רוצה לדעת כמה עובדים יש בהוט?
<עמליה זרקא: זה נתון שאנחנו לא מסתירים, יש דו"חות כספיים.
מיכל בירן: אז אפשר לשמוע אותו?
<עמליה זרקא: בהוט מערכות, בהוט טלקום, נט, יש 3,500 עובדים, הוט מובייל כ- 1,000 עובדים נוספים.
מיכל בירן: ואני מבינה מההצהרה שלכם שאתם ממש תשמחו לשבת עם העובדים באופן מיידי למשא ומתן?
<עמליה זרקא: אנחנו, כמו שאני אמרתי, אנחנו מכבדים את הזכות שלהם להתארגן.
<עמליה זרקא: יש פרוצדורה.
מיכל בירן: השאלה שלי היתה נורא פשוטה.
<עמליה זרקא: את מקבלת תשובה מאוד פשוטה.
<עמליה זרקא: יש סדר, יש קשר בין שני הארגונים.
<עמליה זרקא: יש, הם אתמול דיברו על הגעה ליציגות, יש פרוצדורה מבחינה של הגעה ליציגות וכמובן כמובן כמובן אנחנו נשב אתם ברגע שתהיה להם נציגות.
<עמליה זרקא: כמובן.
<עמליה זרקא: זה לא משהו שהוא וולונטארי אפילו מבחינתי, זה החובה שלנו, לפי החוק.
<עמליה זרקא: אני יכולה להוסיף עוד כמה דברים, בבקשה?
<עמליה זרקא: אחד.
<עמליה זרקא: במבחן התוצאה, חברים, עם כל המילים והתקשורת והזה, קודם כל, מיקי, טכנאים לא עברו לחברות קבלן.
מיקי רוזנטל: ניסיתם.
<עמליה זרקא: לא ניסינו.
<מתן בורג: טכנאים עוברים בימים אלה לקבלן.
חיים כץ: גם לנו ברור שזה חברות קבלן.
<עמליה זרקא: חברים, אני חוזרת על מה שמיקי אמר.
<עמליה זרקא: טכנאים לא עברו לחברות קבלן, לא עברו לחברות מתמחות.
<נתן קביליס: מתן בורג.
<עמליה זרקא: טכנאים לא עברו, חברים.
<עמליה זרקא: עובדות אתם רוצים או שאתם רוצים להמשיך?
<עמליה זרקא: אז בבקשה, עובדות.
<עמליה זרקא: לא עברו.
<עמליה זרקא: נשבעת לכם, לא עברו.
<מתן בורג: טכנאים עוברים בימים אלה ממש.
חיים כץ: צא החוצה.
<מתן בורג: זה פשוט שקר, מה שאת אומרת.
חיים כץ: סלח לי, תוציא אותו.
חיים כץ: תוציא אותו.
<עמליה זרקא: במבחן התוצאה, מי שלא רצה לעבור לתקשוב או לחברה מתמחה, לא עבר ונשאר בהוט ויש כאלה אנשים, גם בנשר, גם בבאר-שבע, שבחרו לא לעבור ונשארו בהוט.
<עמליה זרקא: כך שכל המהלך הזה.
אילן גילאון: תדגימי במספרים על מה את מדברת.
<עמליה זרקא: בנשר אנחנו יודעים היום על מעל 20 אנשים שנשארו.
<עמליה זרקא: חלק מהם, אגב, ביוזמה שלנו, נשארו.
אילן גילאון: לעומת כמה?
<עמליה זרקא: מתוך 180.
<עמליה זרקא: כי יש, היו בעיות פרט שאנחנו צריכים להמשיך ללוות.
<עמליה זרקא: רובם כן רצו לעבור ותנו קרדיט לאנשים האלה, הם צעירים, הם אינטליגנטים, הם מבינים.
מיכל בירן: אנחנו נותנים להם קרדיט.
אילן גילאון: אנחנו לא נותנים להם קרדיט?
<עמליה זרקא: ואם הם החליטו לעבור, אז התוצאות מדברות בעד עצמן.
<עמליה זרקא: ניתנה להם האפשרות להישאר.
מיכל בירן: זאת אומרת, מבחינתכם, כל מי שרוצה להישאר – יכול להישאר?
<עמליה זרקא: בוודאי.
מיכל בירן: אז אנחנו מביאים לכם רשימה של אנשים שרוצים להישאר?
<עמליה זרקא: ודאי.
חיים כץ: מיכל, מיכל.
<עמליה זרקא: אנשים יודעים להגיד שהם רוצים להישאר והם נשארו, הם חלק מאיתנו.
חיים כץ: מאלה שחתמו, כמה חזרו בהם?
<עמליה זרקא: עד לרגע זה, אף אחד.
חיים כץ: זאת אומרת, מי שחתם, אף אחד לא חזר?
<עמליה זרקא: עד לרגע זה.
חיים כץ: ומי שיחזור גם לא יפטרו אותו?
<עמליה זרקא: לא יפטרו אותו, מה פתאום שיפטרו אותו?
<עמליה זרקא: חבר'ה, אנחנו צריכים את האנשים האלה.
חיים כץ: כן, אבל אנחנו יודעים להחליף אותם.
<עמליה זרקא: אנחנו גם תפרנו את כל המהלך ככה שאפשר יהיה לשמר אותם, שהם ימשיכו לעבוד.
<עמליה זרקא: האנשים האלה, השקענו בהם.
<עמליה זרקא: הם אנשים מקצועיים.
חיים כץ: ימשיכו לעבוד, ו"לא בבית ספרנו".
חיים כץ: "לא בבית ספרנו".
חיים כץ: תשמעי, זה "לא בבית ספרנו".
<עמליה זרקא: מה, שבחרו להישאר?
<עמליה זרקא: בוודאי שיש עובדים שבחרו להישאר.
אילן גילאון: אבל למה הם לא פה?
<עמליה זרקא: יש עובדים שבחרו להישאר ונשארו והם איתנו.
<עמליה זרקא: זה מבחן התוצאה.
חיים כץ: OK.
חיים כץ: חבר הכנסת עפו אגבריה.
עפו אגבאריה: אני אמנם לא לקוח של הוט, אני לקוח של yes וזה לא מבחירה, מתוך זה שבאזור שלנו יש רק yes ואין הוט.
עפו אגבאריה: אז כנראה שיש עוד מקומות שצריך להכניס את הוט, אבל במקרה כזה, אני לא חושב שזה הדרך הנכונה.
חיים כץ: אתם כנראה לא משלמים.
עפו אגבאריה: שם אין לא משלמים, שם זה הוראת קבע.
עפו אגבאריה: אתה לא, זה לא כמו בעיריות.
חיים כץ: זאת אומרת בעיריות אנחנו לא משלמים.
עפו אגבאריה: לא בעיריות.
עפו אגבאריה: שם אתה יכול להגיד, לנגח.
עפו אגבאריה: אבל פה לא.
עפו אגבאריה: אבל כנראה שמישהו דואג שלא ייכנס לאזורים כאלה.
עפו אגבאריה: אני מאום אל פחם, אם מישהו עוד לא ידע.
עפו אגבאריה: וגם על זה יש לי ביקורת גדולה, על התכנים שנותנים גם ב- yes וגם בהוט לאוכלוסייה הערבית.
עפו אגבאריה: זה דבר עלוב ביותר, ממש עלוב ביותר.
עפו אגבאריה: אני ראיתי את התוכניות וראיתי את התוכניות מה שאתם נותנים לאוכלוסייה מסוימת ומה שנותנים לאוכלוסייה הערבית, זה ממש עלוב.
עפו אגבאריה: כי כנראה שזה נגוע באיזה שהוא וירוס פוליטי ואיזה תחנות הולכים ושמים.
עפו אגבאריה: אבל לא על זה מדובר.
<עמליה זרקא: הכתפיים שלנו קטנות.
עפו אגבאריה: לא, לא על זה מדברים.
עפו אגבאריה: הם שמים רק אל ג'זירה ולא שמים איזה תחנה אחרת.
עפו אגבאריה: למשל, יש רוסיה בערבית שעכשיו משום מה הורידו אותה מהכבלים, הורידו אותה גם מ-הוט וגם מ-yes.
עפו אגבאריה: אני לא יודע למה.
חיים כץ: אנחנו עוסקים בעובדי קבלן.
עפו אגבאריה: עובדי קבלן, לא פוליטיקה.
עפו אגבאריה: שזה גם על זה יש לנו הרבה מה להגיד.
עפו אגבאריה: אבל האם באמת כאשר אתם הולכים ונותנים את האפשרות לעובדים האלה להתארגן, מה שאת אומרת, זה בעצם מה שאת אמרת, לא אמרת שום דבר לגופו של עניין.
עפו אגבאריה: שנותנים להם אפשרות להתארגן, אבל אנחנו גם ככה מפטרים אותם.
עפו אגבאריה: למה מפטרים אותם?
עפו אגבאריה: כי אנחנו לא רוצים שהם יהיו עובדים שלנו, אנחנו רוצים לראות שהם יהיו עובדי קבלן.
עפו אגבאריה: עובדי קבלן, באמת, אני עוד לא ראיתי קבלן אחד שרוצה שאיזה שהיא חברה נותנת את זה לקבלן, רק מטעמים שהיא דואגת לאינטרסים של העובדים, אלא לאינטרסים שלה, שהיא תרוויח יותר, שהעובדים יעבדו יותר, אבל יקבלו פחות ואז מי שיהיה מושמץ זה הקבלן ולא החברה עצמה ובזה, זה הקפיטליזם שאנחנו מדברים עליו, שהוא מדכא את העובדים בצורה כזו ולא נותן להם את האפשרות להתפתח.
עפו אגבאריה: לכן, אני לא חושב שהשיטה הזו היא נכונה ואנחנו חושבים שיש לעשות את הצעד הנכון, זה לאתר או לתת לעובדים להיות עובדים עם הזכות שלהם גם להתארגן וגם להתפרנס בכבוד.
חיים כץ: חבר הכנסת איתן כבל.
איתן כבל: האמת היא, אני מוכרח לומר לכם שאני מרגיש די נבוך, זאת אומרת, מישהו משקר פה.
איתן כבל: זאת אומרת, זה הסיפור.
איתן כבל: זאת אומרת, גם אם אני רוצה להגיע ברגע זה לחקר האמת, לקבוע עמדה בעד צד כזה או אחר.
איתן כבל: אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, אין לנו, אני באתי עם עמדה, אני רוצה להגן על העובדים והכל בסדר, ואתם יודעים מה?
איתן כבל: אני גם לא נגד הוט.
איתן כבל: אבל גם אם אני רוצה, אם יהיה בי שמץ של רצון להגיד איזו מילה טובה, אין כלים.
איתן כבל: זאת אומרת, נכון לרגע זה, ממה שאני מקבל, שעל כל דבר שאני קיבלתי, גם דיברתי עם המנכ"ל שלכם, לשם הגילוי, גם הוא ידיד שלי, אני אומר זאת.
איתן כבל: אבל יחד עם זאת, אין לי תשובות.
איתן כבל: זאת אומרת, כי לאורך כל הדרך, מה שאני מקבל מהעובדים, אלה בדיוק נתונים הפוכים ממה שמוצגים על ידכם.
איתן כבל: זאת אומרת, בסופו של עניין, אפילו אי-אפשר לעשות יחלוקו.
איתן כבל: כאן אין יחלוקו.
איתן כבל: פה מישהו צריך להיות צודק.
איתן כבל: או שהחברה צודקת או שהעובדים צודקים במילתם.
איתן כבל: אין אמצע.
איתן כבל: זה לא מסוג הדברים שאתה אומר – הפרשנות.
איתן כבל: זה שחור, זה כמעט מסוג אותם נושאים שהם שחור-לבן.
איתן כבל: אדוני היושב ראש וגם אני אמרתי לך והצעתי לך, אני אשמח להיכנס בין שני הגופים האלה ולו רק כדי להביא לוועדה את הנתונים כפי שמשתקפים במציאות, בשטח.
חיים כץ: חבר הכנסת שמעון סולומון.
שמעון סולומון: קודם כל, מה שחבר הכנסת כבל אומר זה נכון, זה יהיה אולי, יהיו לנו נתונים שנוכל לדבר עליהם באמת מתוך ידע בסיסי, אבל אם צריך להגיד משהו על בסיס מה שנאמר פה, אז אני שומע שהרצון להעביר למקומות אחרים, זה שיפור איכות השירות.
שמעון סולומון: בבסיס, באמת כוונה טובה.
שמעון סולומון: אבל איך זה נוגד?
שמעון סולומון: אני לא מבין איך זה נוגד את הרצון של העובדים גם לקרן ההשתלמות, להפסקות, לאוכל, במשמרות, אולי גם לתגמול הולם.
שמעון סולומון: אני לא רואה סתירה ביניהם.
שמעון סולומון: יש כאן בקשה ודרישה שהיא נראית לכאורה מאוד מאוד בסיסית, כי החברה הזו היא מצליחה וטוב שהיא מצליחה.
שמעון סולומון: אין את ה-עליהום הזה, אני לא חושב שזה, טוב שהיא מצליחה, היא לא חברה ששורדת, היא חברה באמת שבין המצליחות.
שמעון סולומון: לכן, אני לא מבין את הרצון הזה, לא להיענות לצורכי העובדים.
שמעון סולומון: העובדים האלה מתארגנים, כי הם דורשים את הדברים המינימאליים, הם לא מבקשים להתעשר והם לא מבקשים שוויון במאה אחוז בין ההנהלה לעובדים שנמצאים בתחתית.
שמעון סולומון: לכן, נראה לי על פניו, שהבקשה להתארגנות שלהם, כדי להגן על האינטרסים שלהם, היא בקשה לגיטימית.
<עמליה זרקא: חד משמעית, אני מסכימה.
מיקי רוזנטל: עכשיו זה פתאום נהיה מסכימים.
מיקי רוזנטל: כאילו.
רינה פרנקל: אני פשוט לא מבינה דבר אחד.
רינה פרנקל: אתם צריכים את העובדים, אני מבינה שאתם צריכים אותם ומצד שני, אתם רוצים שהם יעברו לחברה אחרת.
רינה פרנקל: הרי אתם תצטרכו גם לשלם לאותה חברה עבור השירות שהיא נותנת.
רינה פרנקל: אז מה המשחק פה?
רינה פרנקל: זה לא ברור לי בכלל.
רינה פרנקל: לא ברור לי.
רינה פרנקל: כי בסופו של דבר צריכים את העובדים.
אילן גילאון: פחות משלמים.
רינה פרנקל: ואתם צריכים להעסיק אותם בחברה שהיא לא שייכת לכם ולא בטוח שהם מתחת לכותרת של חברה אחרת, ייתנו שירותים טובים יותר מ-הוט עצמה, כי אתם בעצם מכשירים אנשים ויודעים להכשיר אנשים ולא בטוח שהחברה השנייה תוכל לעשות את זה באותה מידה.
שמעון סולומון: אני מבקש להשלים משפט ששכחתי לומר.
שמעון סולומון: פשוט להשלים מה שרציתי להגיד, שהחברה הזו מצליחה, לכל הדעות.
שמעון סולומון: היא מצליחה לא בגלל שהטייטל של הוט, היא מצליחה בגלל העובדים שיש בה.
שמעון סולומון: אז ליצור מרמור בקרב העובדים?
חיים כץ: לא רק, לא רק.
אילן גילאון: לא רק, גם בגלל המונופול שיש לה.
חיים כץ: עוד כמה דברים.
חיים כץ: אבל בסדר.
אילן גילאון: בזה אפשר לטפל.
שמעון סולומון: מי שעושה את העבודה זה הטכנאים והאנשים שעובדים.
חיים כץ: יעקב מרגי.
יעקב מרגי: כשמדברים על באר-שבע, אני נזעק, מדברים על עובדים – גם נזעק.
יעקב מרגי: ובאמת, באתי לדיון הזה בלי דעות קדומות, כדי באמת לזעוק את זעקת העובדים ובאותה תחושה שיש לכל החברים פה, אתה שומע טענה, שומע תשובה.
יעקב מרגי: יש פה שאלה שאני רוצה להפנות ל-הוט.
יעקב מרגי: הם שאלו אותה, גם חבריי, בצורה אולי יותר, אני לא מאמין, אלא אם כן תבואי ותגידי כן, אנחנו כן משלמים יותר לחברה, חברת השירות הזו, שאתם קוראים לה תקשוב והאחרות.
יעקב מרגי: אלא אם כן תבואו ותאמרו, תשימו פה על השולחן שהחוזה עולה לנו יותר מאשר עלות העובדים.
יעקב מרגי: כי אנחנו רוצים להשיג א', ב', ג', ד'.
יעקב מרגי: יש פה איזה מצב שבאמת לדיון, אנחנו לא מצליחים להבין מה הרציונאל.
יעקב מרגי: אם אתם מוכנים לקלוט אותם חזרה, ואם העובדים עוברים באותה עלות.
מיקי רוזנטל: עזוב, הם לא מוכנים.
מיקי רוזנטל: זה סתם.
מיקי רוזנטל: זה סיסמאות.
יעקב מרגי: זה משהו שבכל, בכל הליך קבלת החלטות בניהול של גוף הכי הכי הכי, צריך להניע משהו.
יעקב מרגי: אנחנו לא מבינים את המניע.
חיים כץ: כן, אתה רצית להגיד משהו.
<מתן בורד: אני נציג הארגון, כוח לעובדים.
<מתן בורד: חבר בהנהגת הארגון.
<מתן בורד: אני רוצה להתייחס מאוד בקצרה לכמה נקודות.
<מתן בורד: אחת, לגבי הנושא של ההעברה למיקור חוץ.
<מתן בורד: אנחנו יודעים שאין באמת בחירה חופשית, מהרבה מאוד בחינות.
<מתן בורד: אל"ף, הוט, שימו לב ש-הוט מעסיקה עובדים בפריפריה.
<מתן בורד: המקומות האלה, נשר ובאר-שבע, זה לא מקומות שאנשים צעירים בלי השכלה באמת יכולים ליהנות מאיזה שהן אפשרויות תעסוקתיות יותר מדי נרחבות ו-הוט מנצלת את זה.
חיים כץ: מה שהיא אמרה, זה לא נכון?
חיים כץ: שפרק זמן העבודה הוא, לצורך העניין, בוא נגיד, 24 חודש?
<מתן בורד: פרק זמן העבודה הוא, לצערנו קצר, אבל זה בגלל שהתנאים נוראיים.
<מתן בורד: אין הרבה לאן לרדת בתנאים וככל הנראה שזאת הכוונה.
חיים כץ: מה התנאים שלהם?
<מתן בורד: נאמר פה הרבה.
<מתן בורד: אנשים פה מרוויחים 26 שקל לשעה, במקרה הטוב, לאורך שנים.
<מתן בורד: המשכורות האלה לא מתעדכנות ואנחנו יודעים מה קורה עם יוקר המחייה וזה בעצם אחד הרקעים להתארגנות, כי פה לא רק שלא רוצים להעלות את השכר, רוצים להוריד אותו וזה נאמר מכמה אנשים ברור, שהמעבר לתקשוב לכולם ברור, למרות שאומרים לעובדים במפורש ובגלוי – התנאים שלכם יישמרו, אנחנו יודעים וגם מתשובת הוט לבית-הדין, ביום רביעי שעבר, ראינו וזה עולה די בבירור, שהתנאים לא יישמרו, בטח לא לאורך זמן.
<מתן בורד: מה שקורה כאן זה שרוצים להעביר את העובדים האלה שצברו ידע וניסיון מקצועי, לחברות קבלן.
חיים כץ: מה זה לא יישמרו שלא לאורך זמן?
חיים כץ: בוא, בוא, הם מרוויחים 26 שקלים לשעה, שכר מינימום כמה זה?
<מתן בורד: 22 וקצת.
חיים כץ: 23 ומשהו.
חיים כץ: קרן פנסיה, הם חייבים לתת להם את המינימום, שזה חמש חמש חמש.
חיים כץ: זה, הם נותנים להם.
חיים כץ: מעבר לזה, הם לא נותנים להם כלום.
חיים כץ: סנדוויצ'ים הם לא נותנים להם, מה זה התנאים לא יישמרו?
חיים כץ: הוט עושקת את העובדים שלה.
חיים כץ: הוט לא עושקת את מנהליה.
חיים כץ: חלק מעובדיה היא עושקת.
חיים כץ: מתייחסת אליהם, אתה יודע, כמו בימי הביניים.
<מתן בורד: הדבר החשוב שרציתי להגיד זה שעובדי הוט, על רקע הרעת תנאים של השנה האחרונה ואני לא אכנס לפרטים, אבל היתה הרעת תנאים.
<מתן בורד: על הרקע הזה, עובדי הוט התארגנו.
חיים כץ: למה לא תיכנס לפרטים?
חיים כץ: מה קרה בשנה האחרונה?
<מתן בורד: בשנה האחרונה הוט עצרה את הגיוסים, אנשים שידעו שיש להם אופק של קידום, ראו אותו נעצר.
חיים כץ: מה זה אופק של קידום?
<מתן בורד: אופק של קידום זה אומר להתקדם לתפקיד קצת יותר בכיר בחברה.
חיים כץ: בכסף-?
<מתן בורד: בשקלים בודדים, אבל זה קידום.
<מתן בורד: וגם עוד 100, 200, 300 שקל לבן-אדם שמרוויח מעט, זה הרבה.
<מתן בורד: והדברים האלה נעצרו.
<מתן בורד: הבונוסים ירדו.
<מתן בורד: אנשים מרוויחים בהוט, בפועל, בשורה התחתונה, פחות בשנה האחרונה.
חיים כץ: כמה זה בונוס לשנה?
<נתן קביליס: 600 שקל בחודש.
חיים כץ: בחודש?
<נתן קביליס: קשה לך מאוד להגיע לזה, בגלל שמוסיפים.
חיים כץ: לכמה אתה מגיע?
<נתן קביליס: אני מגיע ל- 300 במקרה הטוב.
<נתן קביליס: ואני לא נציג רע.
<נתן קביליס: זה אחוז משרה.
<נתן קביליס: ביחס לאחוז המשרה שלי.
<נתן קביליס: שלוש משמרות בשבוע, קשה לי מאוד לעמוד ביעדים שהם מציבים עלי.
<נתן קביליס: פחות עובדים, עושים את אותה עבודה, צריכים לענות ליותר לקוחות.
חיים כץ: כמה המחיר שעה שלך?
<נתן קביליס: 24.
<נתן קביליס: אני מקבל 24 שקלים לשעה.
<מתן בורד: הנקודה החשובה אבל זה שהדברים האלה נקבעים בצורה חד-צדדית לחלוטין, בהוט.
<מתן בורד: לעובדים אין שום say, וזה מה שנגמר כאן.
<מתן בורד: אתמול הכרזנו על יציגות בחברת הוט, אנחנו מבקשים מחברת הוט, כמו שאמרה הגברת, לשבת אתנו למשא ומתן.
<מתן בורד: בשלב ראשון, לעצור את מיקור החוץ.
<מתן בורד: זאת הדרישה החד-משמעית של העובדים.
<מתן בורד: ועד שלא נגיע לאיזה שהן הסכמות בעניין הזה, אנחנו דורשים מכם לעצור את זה.
<מתן בורד: בשביל זה אנחנו יושבים כאן.
מיקי רוזנטל: אני רוצה להדגים, לא, רק לעניין שהוא נתן, זאת אומרת, מה זה אומר.
מיקי רוזנטל: בהוט הם יצאו להפסקה, כשהם עבדו, היו עובדים, הם היו יוצאים לכמה וכמה הפסקות.
מיקי רוזנטל: יש לי פה עשרה מכתבים מעובדים שעובדים בחברת מיקור חוץ ורודים בהם כאילו הם עבדים במאה ה- 16.
מיקי רוזנטל: לא נותנים להם לצאת להפסקה.
מיקי רוזנטל: הפסקה של השירותים נחשבת להם להפסקה מהותית, כשהם יוצאים לשירותים.
מיקי רוזנטל: התעללות בעובדים.
חיים כץ: שיעשו בפינת החדר.
מיקי רוזנטל: יש לי פה עשרה מכתבים, אני מוכן להראות אותם לכולם.
אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש.
אורלי לוי אבקסיס: אני מסתכלת על הדברים ואני קצת תמהה.
אורלי לוי אבקסיס: קודם כל, אני מברכת על זה שהדיון הוא פה, כי מי כמוך יודע ומתעסק בזכויות עובדים, שלא יבואו וימכרו לנו סיפור שהם עושים את זה לטובת העובדים.
אורלי לוי אבקסיס: לא ייתכן שיהיו פה מצג שווא.
אורלי לוי אבקסיס: למה מצג שווא?
אורלי לוי אבקסיס: כי אם אני מתבשרת שבאותו חוזה שאתם מכריחים את אותם עובדים לשבת בחדר סגור בלי לצאת החוצה עד תשע בערב ומקצים להם עם שעון עצר – חברים יש לכם ככה וככה שעות, או אתה יודע, מה שדיברנו פה בוויסקונסין, שש שעות ולא נותנים לך לזוז, אבל זה בדיוק, זו הסיטואציה שלפחות אנחנו נחשפנו אליה ואתם מכריחים אותם לחתום בידיעה שהם חותמים על משהו שהוא שקרי.
אורלי לוי אבקסיס: כי אם אותו בן-אדם יושב בבוקר והוא יודע שבתשע בערב הוא חייב להגיש, אם הוא מעוניין או לא מעוניין, והוא חותם שם שהוא פנה ל-הוט וביקש את זה והוא נדרש לחתום על כך שהוא התייעץ עם עורך-דין.
אורלי לוי אבקסיס: חברים, מעבר לעניין אם זה בסדר או לא בסדר להעביר אותם למיקור חוץ, מה אתם עושים עם העובדים, אתם בידיעה מכריחים אנשים לשקר במסמכים.
אורלי לוי אבקסיס: קודם כל, לחוזה הזה אין תוקף משפטי, כי יש פה מצג שווא.
אורלי לוי אבקסיס: יש פה חוסר בתום לב.
אורלי לוי אבקסיס: יש פה חוסר תום לב.
אורלי לוי אבקסיס: אני לקוחה שלכם, אני לקוחה מאוד טובה.
חיים כץ: את משלמת כל חודש?
אורלי לוי אבקסיס: בטח, ואתה גם לא רוצה לדעת כמה.
חיים כץ: מה זה לקוחה רעה, לא משלמת?
אורלי לוי אבקסיס: לא, לקוחה טובה שמסיימת את החודש בלמעלה מ- 600 שקל.
אורלי לוי אבקסיס: יש לי ילדים.
אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה להגיד לכם, עם ההתנהלות הזו, לצערי הרב, אני נמצאת במקום שאני אומרת, באופן אישי, אם היתה לי את האופציה לעבור ל- yes, זו היתה המחאה הקטנה שלי.
מיכל רוזין: צריך להעביר את הכנסת, את כל הכנסת.
אורלי לוי אבקסיס: לא, אני נמצאת בקיבוץ שהתשתיות שם, אין לנו אפשרות אחרת.
מיקי רוזנטל: ניתן להם סיכוי שיתקנו את עצמם.
אורלי לוי אבקסיס: אין לנו אופציה לבחור.
אורלי לוי אבקסיס: וזה אולי באמת, הייתי רוצה לשמוע, כן, אני רוצה שעובדים ימשיכו לעבוד, אני רוצה לשמר להם את מקום העבודה.
אורלי לוי אבקסיס: אבל אי-אפשר לשחק במשחק של – זה הם בכלל שרוצים את זה, תסתכלו על מה הם חותמים, כשבעצם זה חוזה אחיד, זה מה שנכתב שם.
אורלי לוי אבקסיס: והמשמעות היא שמי שלא יחתום עד תשע בערב, חכה תראה מה יקרה לך.
אורלי לוי אבקסיס: העמימות הזו.
אורלי לוי אבקסיס: יש פה ממש, לדעתי, כפייה.
חיים כץ: בכנסת הקודמת, ביטלנו את הכיסא החשמלי במדינת ישראל, ביטלנו.
חיים כץ: אני אומר לך.
אורלי לוי אבקסיס: אז מישהו המציא אותו בגרסה החדשה.
אורלי לוי אבקסיס: מישהו המציא אותו בגרסה חדשה.
אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לדעת מה עמדת משרד התקשורת בנושא הזה.
אורלי לוי אבקסיס: האם ישנם כללים מחייבים, בסיסיים, האם יש מעקב, האם יש איזה שהוא משהו שמשרד התקשורת מחייב את החברות?
חיים כץ: הם בניו-יורק עכשיו.
אורלי לוי אבקסיס: יש פה נציג של משרד התקשורת, אחד המבריקים ואחד האנשים המבריקים במשרדים שאני מכירה, עבדתי מולו, יחד גם העברנו את החוק של 1202, על נפגעות תקיפה מינית, טלפון חינם.
אורלי לוי אבקסיס: אני באמת הייתי רוצה לדעת אם יש רגולאטור לאותן חברות, מה מותר ומה אסור בהתקשרות שלהם.
אורלי לוי אבקסיס: האם הם חסומים בפני קנסות?
אורלי לוי אבקסיס: בפני משהו?
אורלי לוי אבקסיס: אם לא, אני לא יודעת גם מה כוחנו פה, חיים, ואני הייתי רוצה לחשוב שפרט להתדיין ולהגיד שזה לא בסדר, חברים, אתם לא נוהגים כמו שצריך, איזה כלי אמיתי יש בידינו כדי להעניש את מי שרוצה להעניש את העובדים שהיו עובדים טובים שלו.
אילן גילאון: תראו, חבר'ה, מאחורי המילים המאוד מכובסות שלכם, בכל זאת מסתתר איזה שהוא סיפור מאוד מלוכלך של כסף.
אילן גילאון: רק כסף.
אילן גילאון: אתם יודעים, הגרידיות, בעיני, היא מידה כל-כך שנואה.
אילן גילאון: אני חושב שגרידיות יותר שנואה בעיני מאשר הקמצנות.
אילן גילאון: ואתם חברה גרידית ואני אומר גם למה.
אילן גילאון: משום שאתם נהנים כאן, במשך תקופה כל-כך ארוכה, למען הגילוי הנאות, הייתי עובד של הוט באמצעות קבלן, JVC או משהו כזה?
אילן גילאון: לא יודע, אבל אני לא סוגר אתם חשבון, זה כבר נשכח.
<עמליה זרקא: זו גם חברה מתמחה.
אילן גילאון: JVC.
אילן גילאון: היא לקחה טאלנטים.
מיקי רוזנטל: דיון אחר.
אילן גילאון: היות והם לא חברה מתמחה, הם גייסו אדם כמוני, שהוא לא, ועבדתי, בתור טאלנט זול.
אילן גילאון: תראו, אתם באיזה שהוא מקום גם אם תרצו, גם אם לא תרצו, אתם דומים לחברה ציבורית, משום שאתם באמת נהנים, יחד עם yes, אגב, מדואופול מטורף.