GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי מקלב: אבל בכפל כפליים, בעשרת מונים, יש להורים לילדים בעלי מוגבלויות.
אורי מקלב: אנחנו יודעים שחלק גדול מהם עוזבים את מקום העבודה.
אורי מקלב: שני בני זוג שעובדים, אז אחד מהם חייב לעזוב את העבודה.
אורי מקלב: וקורה שיש חד הורי, אז אנחנו רואים מצב שהורים לילדים בעלי מוגבלויות מפסיקים את העבודה, וכל זאת בגלל ההתמודדות הקשה שלהם בנושא ההיעדרות מהעבודה.
אורי מקלב: אנחנו מבקשים, בהצעת החוק הזאת, להקל עליהם בארבעה אספקטים: אחד מהם זה להגדיל את ימי המחלה שיש להורה.
אורי מקלב: דהיינו, לכל אחד יש ימי מחלה, אבל שיוכל להשתמש - - -
חיים כץ: אתה רוצה להגדיל לשני ההורים, אם הם עובדים?
אורי מקלב: אנחנו - - - להתמודד עם זה.
אורי מקלב: בעיקרון, כל אחד יוכל להשתמש בזה, אבל - - -
חיים כץ: לא, השאלה היא אחרת: אם יש זוג הורים עובדים ויש להם ילד עם מוגבלות, אתה רוצה להגדיל את ימי המחלה של שני ההורים או של אחד מהם?
אורי מקלב: אנחנו, כמובן, מבקשים להגדיל - - -
חיים כץ: לא חשבת על זה.
אורי מקלב: חשבנו על זה, חשבנו על זה.
חיים כץ: ומה חשבתם?
חיים כץ: מה החלטתם בין עצמכם?
אורי מקלב: הבעיה שתהיה, גם אם נחליט שלא, אז איך המעביד יידע שלא.
אורי מקלב: אז איך יידעו.
אורי מקלב: אני כבר צעד אחד קדימה.
אורי מקלב: גם אם נחליט שלא, אז, בסופו של דבר, כל אחד, מי יודע מה.
אורי מקלב: אז אנחנו חשבנו גם על הפתרון הזה.
אורי מקלב: אבל אדוני היושב-ראש, העלית את הסוגיה - - - ודאי שאנחנו רוצים את הכול.
אורי מקלב: אנחנו באמת נרצה לשמוע גם את העמדה של האחרים - - -
חיים כץ: אפשר להצהיר.
אורי מקלב: אני חושב שגם - - -
חיים כץ: בן אדם יכול להצהיר שאין לו בן משפחה שמקבל מכסה יותר גדולה – פותר את זה.
<וילמה מאור: נכון.
אורי מקלב: הורים לילדים - - -
חיים כץ: להגדיל ימי מחלה בכמה?
חיים כץ: ביום בחודש?
אורי מקלב: ביום בחודש.
אורי מקלב: דהיינו, להוסיף 12 ימים במשך השנה.
אורי מקלב: אנחנו רוצים, גם כן, שהזקיפה של אותם ימי מחלה שיש להורה, הוא יוכל להשתמש עבור ומלוא ימי המחלה שיש לו - - -
חיים כץ: עכשיו, אם אתה מוסיף את ימי המחלה, אז אתה בטח גם רוצה להגדיל את היכולת לצבור.
אורי מקלב: אנחנו לא מבקשים את זה, שזה יעבור.
יעקב מרגי: זה לא - - -
אורי מקלב: אין בחוק.
אורי מקלב: אני מוכן לקבל, אבל אנחנו לא ביקשנו לעבור משנה לשנה, משאנחנו חושבים שבמקרה הזה אנחנו - - -
חיים כץ: זאת אומרת, אם לא ניצלת השנה, אז אתה לא מעלה את האפשרות הסבירה?
יעקב מרגי: מה שהוא - - -
אורי מקלב: אז אנחנו - - -.
אורי מקלב: לא מעלה את - - -.
אורי מקלב: אנחנו נותנים את זה כמשהו מיידי, משהו מיידי, ולא רק.
אורי מקלב: חלק מימי מחלה זה גם זכויות מצטברות.
אורי מקלב: אנחנו לא הולכים עם זה באופן כללי אל זכויות העובד, אלא במקרה הזה, האפשרות שלו, באמת להיעדר מהעבודה כדי לעזור.
חיים כץ: אם יש מישהו שהוא לא עובד במגזר הציבורי, ואין לו פדיון ימי מחלה.
חיים כץ: אין לו.
חיים כץ: בעתיד לא ייפדו לו את הכסף.
חיים כץ: למה אתה לא מגדיל לו את האפשרות לצבור אותם?
חיים כץ: ואם ילד חולה – וואלה, בשנה אחת הוא היה בריא, בשנה אחת יותר, יהיה לך גם incentive לא לנצל אותם.
אורי מקלב: אני מקבל את מה - - -
חיים כץ: אם אתה יכול לצבור יותר, אז אתה - - -, אתה לא רץ מהר לצבור ולמחוק את הימים.
<נעה בן שבת: זאת אומרת, במקום המגבלה של 90 ימים, לכל היותר, לפי - - -, אתה מציע - - -
חיים כץ: יהיה 102.
חיים כץ: 120, אם אנחנו אומרים בשלוש שנים.
אורי מקלב: העיקר, עד 120 זה מספר שהוא אריכות ימים.
חיים כץ: אז תעשה 180, יהיה לזה גם חי.
דב חנין: אדוני היושב-ראש, אני חושב שכמו חבר הכנסת מקלב, כשחשבנו על הצעת החוק באמת חשבנו על השוטף, אבל אני חושב שההערה שלך יותר נכונה.
דב חנין: כי, כמו שאתה אמרת, יכול להיות שבשנה מסוימת דווקא אותו ילד עם מוגבלות איכשהו הסתדר – לא היה חולה, לא היה צריך.
דב חנין: אבל המצב הזה הוא מצב נמשך.
דב חנין: הוא הרי מצב שמלווה את המשפחה, את ההורים, את הילד, לאורך שנים.
דב חנין: הצורך הוא יותר גדול.
דב חנין: הצורך - - -
חיים כץ: זה טוב.
חיים כץ: אתה יודע, מה שאנחנו חושבים זה טוב.
חיים כץ: אנחנו עכשיו במגרש, עוד לא הגיעה הקבוצה היריבה, ועוד לא הגיע השופט.
דב חנין: אולי נשכנע את הקבוצה היריבה וגם השופט.
אורי מקלב: - - - מה הכוונות שלנו.
חיים כץ: אז אנחנו יכולים לחשוב חופשי, ככה.
חיים כץ: להתפרע.
אורי מקלב: אבל אנחנו יודעים מה המאמן רוצה מאיתנו.
יעקב מרגי: במגזר הציבורי יש incentive לא לצבור, כי הנוסחה לפדיון: ככל שאתה פדית מרף מסוים, ככל שעלית, אם זה נמוך יותר אין לך פדיון גדול.
יעקב מרגי: במגזר הפרטי אני לא יודע באמת - - -
שולי מועלם-רפאלי: לכן, הוא ציין שזה לא אנשים - - -
חיים כץ: אני לא מדבר על המגזר הציבורי, ולא מדבר על הציבורי שאתה יכול לפדות, אבל במגזר הפרטי.
חיים כץ: או שתעשה שתי קופות.
חיים כץ: הלוא אנחנו, עכשיו, מדברים, כל הזמן, על שכר בפועל ושכר תיאורטי.
חיים כץ: אז תעשה ימים בפועל וימים תיאורטיים.
יעקב מרגי: במגזר הציבורי - - -
חיים כץ: זאת אומרת, ימים שאתה יכול לפדות אותם, וימים שאתה יכול לצבור אותם.
יעקב מרגי: שיכול להיות שתהיה החמרת מצב.
יעקב מרגי: נכון, זה רעיון מצוין.
יעקב מרגי: השאלה, אבל איך אמרת?
חיים כץ: אתה רואה למה צרפו אותי להצעת החוק.
יעקב מרגי: אין כמו הפרקטיקה.
חיים כץ: לא הביאו אותי לדיונים, אבל - - - מוחות שהיה על החוק.
אורי מקלב: אבל אין לנו ספק שידענו שאנחנו כאן רק נקבל יותר, ואתה תוסיף משהו איכותי.
חיים כץ: אז למה לא העבירו את זה לדיון בוועדת הכספים?
אורי מקלב: עמדנו על כך שזה יהיה בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
אורי מקלב: לא היה ספק בכלל - - -.
אורי מקלב: יש דברים שהם בכלל - - - לספק.
יעקב מרגי: במונחים שלך זה מגרש ביתי.
<נעה בן שבת: אם רק להעיר, אבל למעשה, המגזר הציבורי, בגלל שיש הוראות של תקשי"ר ושל הסכמים קיבוציים לחלק מהגורמים, אז הם בעצם לא נמצאים פה תחת החוק.
<נעה בן שבת: אנחנו מדברים על החוקים: דמי מחלה, שהוחל רק על עובד, כהגדרתו, שלא - - -
חיים כץ: מה עוד ביקשנו?
שולי מועלם-רפאלי: וזה בדיוק חלק מהעניין, לעניות דעתי, שמדובר ממילא באנשים מוחלשים, גם אם הם עצמם חזקים מאוד, אבל סיטואציית הילד המוגבל מאוד מחלישה אותם.
שולי מועלם-רפאלי: אז השאלה היא איך אפשר להכניס מקסימום מהם תחת החוק.
אורי מקלב: הוא לא חל עליהם, אדוני היושב-ראש, בגלל שכבר לא צריך, וככה נהוג במגזר הציבורי, בשירות הציבורי.
<נעה בן שבת: בתקשי"ר, ממילא - - -
אורי מקלב: וגם נמצא בשירות המדינה, כבר קיים יחס אחר, התייחסות אחרת להורים עם ילדים בעלי מוגבלויות.
אורי מקלב: עכשיו, אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, יש לנו כאן עוד שני אספקטים, שאנחנו רוצים לשנות אותם: לתת את מלוא התמורה על ימי ההיעדרות כבר מהיום הראשון, בשונה ממה שקיים היום – כשאדם חולה, ביום הראשון הוא לא מקבל; ביום השני, 50%; ואחר כך, רק מהיום השלישי.
אורי מקלב: כאן הוא מקבל את זה מהיום הראשון.
אורי מקלב: ולא זו אף זו - - -
חיים כץ: מה עשינו שם, אחרי - - -, מה עשינו?
<וילמה מאור: עשינו 75%.
חיים כץ: מהיום הראשון?
<וילמה מאור: כן.
חיים כץ: עשינו כבר 75% - - -
<נעה בן שבת: לא, העלינו מ-75% ל-100% ביום הרביעי.
<נעה בן שבת: מהיום הרביעי - - -
חיים כץ: וביום הראשון?
<נעה בן שבת: ביום הראשון לא מקבלים כלום.
שולי מועלם-רפאלי: כלום.
<נעה בן שבת: ביום השני והשלישי – 50% לכל אחד.
חיים כץ: צריך לבדוק מה עשינו.
אורי מקלב: - - - קיים גם היום, אז לא עשיתם.
<ולרי זילכה: היום הראשון - - -
<ולרי זילכה: עורכת-הדין ולרי זילכה, פורום ארגונים והורים למען ילדים עם מוגבלות.
<ולרי זילכה: ביום הראשון לא מקבלים כלל תשלום.
<ולרי זילכה: ביום השני והשלישי – 50%.
<ולרי זילכה: ומהיום הרביעי ואילך – 100%.
שולי מועלם-רפאלי: זה מה שאמרה היועצת המשפטית.
חיים כץ: אוקיי, טוב.
חיים כץ: אין לנו מושג.
אורי מקלב: ובכל אופן, לא זו אף זו, אנחנו רוצים גם לקחת חצאי ימים, שתהיה אפשרות.
אורי מקלב: וכל זאת למה?
אורי מקלב: ההורים - - -
חיים כץ: הבנו, אני צריך ללכת עם הילד לקופת חולים, צריך ללכת, חוזר לעבודה.
חיים כץ: לא צריך לשרוף יום שלם אם אני יכול לשרוף – לא חצי יום, לפי שעות.
אורי מקלב: אבל זה יותר מזה.
אורי מקלב: אם זה היה קופת חולים, דיינו.
אורי מקלב: מכיוון שקופת חולים, היום הרופאים יודעים קצת להתאים את עצמם לעובדה שאנשים עובדים, ויש מרפאות שעובדות אחר הצהריים, ועוד מקומות: - - - כזה - - - אחר, שיכולים לתת, ב"טרם", שיכולים לתת מענה כזה.
אורי מקלב: אבל כאן, מערכת המרפאות, מרפאות החוץ, המכונים למיניהם, עובדים בשעות מסוימות עם רופאים מקצועיים.
אורי מקלב: ויותר מזה, אדוני היושב-ראש, רק או שלא רק, ימי מחלה.
אורי מקלב: תן לי משפט אחרון: זה לא רק - - -, זה גם מתן סיוע אישי.
אורי מקלב: חלק מימי המחלה שיש - - -, חלק גם מהחוק מדבר על מתן סיוע אישי.
אורי מקלב: מתן סיוע אישי זה ועדות שיש לנו במוסד לביטוח לאומי, ועדות במשרד הבריאות, עררים, שיש להם בחצאי ימים או בימים שלמים, שזה חדשים לבקרים יש להם את זה.
אורי מקלב: לכן, אדוני, זו מטרת החוק.
אורי מקלב: זהו, אני סיימתי.
חיים כץ: נציג משרד האוצר.
<רן רידניק: שמי רן רידניק, רכז תחום תעסוקה באגף התקציבים.
חיים כץ: שמעת את ארבע הדרישות.
<רן רידניק: שמעתי.
<רן רידניק: גם - - -
חיים כץ: מה כן, ומה לא?
חיים כץ: בוא נתחיל בזה.
<רן רידניק: קראנו את הצעת החוק עצמה.
<רן רידניק: עכשיו, עמדת השר – אולי תפתיע אותך – והמשרד - - -
חיים כץ: אני יודע, הוא תומך.
חיים כץ: דיברנו איתו.
<רן רידניק: אז אני לא אפתיע אותך?
<רן רידניק: עמדת המשרד היא שבכפוף לתיאומי נוסח, המשרד תומך בהצעת החוק, כפי שעברה בוועדת השרים לחקיקה.
<רן רידניק: הועלו כאן מספר - - -
חיים כץ: בוא נבהיר את הדברים: תשמע, כשהכול כל כך טוב, אז אני רוצה להבין.
חיים כץ: העלו פה ארבעה סעיפים – סעיף, סעיף: להגדיל את ימי המחלה ב-12 יום, אתם תומכים?
<רן רידניק: זה צבירה, אתה מדבר.
<נעה בן שבת: מדובר בצבירה.
<נעה בן שבת: לא מדובר בצבירה המקסימלית של כל השנים, אלא מדובר בצבירה לשנה מסוימת.
חיים כץ: אם היום אני זכאי, לצורך העניין, ב-30 יום – לשנה - - -
<רן רידניק: 18.
אורי מקלב: 18.
אורי מקלב: יום וחצי.
<נעה בן שבת: לפי החוק, מדובר על יום וחצי.
חיים כץ: תן דוגמה.
חיים כץ: 18, ורוצים להגדיל ל-30.
<רן רידניק: לגבי האוכלוסייה - - -
חיים כץ: 18 ועוד 12 שווה 30, לגבי האוכלוסייה הזאת.
<רן רידניק: לגבי האוכלוסייה הספציפית הזו, נוכח הנסיבות הייחודיות, - - -
חיים כץ: קשה לך להגיד כן?
<רן רידניק: אני מנסה להגיד את הכול, בשביל שלא יגידו לי אחרי זה שאמרתי סתם.
חיים כץ: כן, תן ליהנות פעם אם אתם כבר אומרים, אם יהיה סיכוי שתגידו כן.
חיים כץ: תן ליהנות.
<רן רידניק: לנוכח הנסיבות הייחודיות, לגבי האוכלוסייה הספציפית הזו, באופן ייחודי, אז הנוסח שהיה רשום בהצעת החוק שאושרה בוועדת השרים – אין לנו התנגדות אליו.
<רן רידניק: זה לגבי הסעיף - - -
חיים כץ: לא יודע מה היה רשות בוועדת שרים לחקיקה, עכשיו אנחנו דנים על החוק.
חיים כץ: אנחנו דנים על החוק.
חיים כץ: אנחנו פותחים את מה שהיה כתוב, ואנחנו הולכים להכניס בגוף הזה, הולכים להכניס לו נשמה.
חיים כץ: מגדילים מ-18 ל-30?
<רן רידניק: באוכלוסייה הזאת, בעבור זה - - -
חיים כץ: כן, תגיד כן.
חיים כץ: קשה לך.
חיים כץ: תגיד כן, כן.
<רן רידניק: - - -
חיים כץ: המילה כן.
חיים כץ: תגיד כן.
חיים כץ: מגדילים ב-12 ימים.
חיים כץ: אנחנו רוצים את הימים לפי שעות.
<רן רידניק: אתה מדבר על אפשרות של חלקיות?
<רן רידניק: גם זה - - -
<רן רידניק: זה סעיף שהיה בתוך הצעת החוק, - - - ועדת השרים לחקיקה לתמוך.
חיים כץ: לפי שעות – יש.
חיים כץ: אנחנו עכשיו רוצים תמורה מהיום הראשון.
חיים כץ: גם זה היה בהצעת החוק.
<רן רידניק: זה רכיב שקיים בהצעת החוק.
<רן רידניק: עמדת המשרד היא לגבי האוכלוסייה הספציפית, בעבור ניצול, בעבור הימים האלה – זה משהו שצריך לחדד אותו – בעבור ניצול בכלל.
<רן רידניק: זה משהו שאני לא בטוח שברור בהצעת החוק.
<רן רידניק: תיקוני הנוסח - - -
חיים כץ: בסדר, נוסח אנחנו נעשה.
<רן רידניק: בעבור ימי המחלה של הילד עצמו – לא באופן כללי – על פי נוסח הצעת החוק - - -
חיים כץ: מאה אחוז, מהיום הראשון.
חיים כץ: מה היה לנו עוד, הדבר הרביעי?
אורי מקלב: הנושא שאתה העלית.
אורי מקלב: - - - את זה.
חיים כץ: להגדיל צבירה מעבר לשנה.
<רן רידניק: לגבי הסוגיה - - -
חיים כץ: את זה אתה תלמד.
חיים כץ: תלמד.
<רן רידניק: - - -, אבל תן להגיד בבקשה משפט, לגבי הרציונל: - -
<רן רידניק: - - ככל שהבנתי מחברי הכנסת שהרציונל הוא לתת אפשרות לאדם שצריך לנצל ימי מחלה רבים יותר לנוכח מצוקת ילדו, אנחנו חושבים שהאפשרות לצבור מעבר ל-90 ימים, בסופו של דבר, לא משרת את הרציונל הזה.
<רן רידניק: אז - - -
<נעה בן שבת: רגע, זה נושא שלא היה בהצעת החוק במקור.
<נעה בן שבת: בנושא של - - -
חיים כץ: תקשיב טוב, אנחנו מעבירים את זה עכשיו.
חיים כץ: אתה תלך ללמוד.
חיים כץ: אנחנו נעביר את זה לראשונה, מעלים את הזה.
חיים כץ: תלך הביתה, תלמד.
חיים כץ: אל תיתן לנו incentive לנצל את הימים.
חיים כץ: עדיף לך שיהיה בקופה, משאני אשחט את הימים סתם.
חיים כץ: שאני לא ארגיש שזה.
חיים כץ: שלא יצא שכרך בהפסדך.
<נעה בן שבת: אבל יש נושא רביעי שלא הוזכר פה:
<נעה בן שבת: הנושא של הגדלת מספר הימים לאותה שנה - - -
חיים כץ: אמרנו.
<קריאה: אמר.
<רן רידניק: לא, לא, זה משהו אחר – מ-15 עד 18.
<נעה בן שבת: מ-15 ל-18.
<נעה בן שבת: היום יש להורה אפשרות לנצל 15 ימים.
<נעה בן שבת: אם הוא לבדו לוקח את הימים, אז אפילו ל-30.
<נעה בן שבת: עכשיו, מציעים לתת לו 18 ימים.
<נעה בן שבת: ואם הוא הורה יחיד, אז אפילו עוד 18 ביחד - - -
חיים כץ: זה כתוב בהצעת החוק?
<נעה בן שבת: זה כתוב בהצעת החוק.
חיים כץ: בסדר, לזה הוא הסכים.
חיים כץ: אני רוצה מעסיקים.
<מיכל חילי: עורכת הדין מיכל וקסמן-חילי, התאחדות התעשיינים.
<מיכל חילי: ראשית, אנחנו לא מתנגדים למהות של הצעת החוק, ולצורך לסייע להורים של ילדים עם מוגבלות.
<מיכל חילי: אנחנו חוששים, כשאנחנו מכירים את השטח וחושבים מה יכול להיות, אנחנו חושבים שיכולות להיות כמה בעיות: אחת, זו ההגדרה.
<מיכל חילי: הצעת החוק מפנה להגדרה של מוגבלות בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, וההגדרה הזאת מאוד רחבה.
<נעה בן שבת: לא הצעת החוק, החוק מפנה.
<מיכל חילי: נכון, החוק.
<מיכל חילי: נכון.
<נעה בן שבת: החוק הקיים.
<מיכל חילי: זה רלוונטי מאז הצעת החוק.
<מיכל חילי: אני אסביר: ההגדרה מאוד רחבה, וזה נכון שההגדרה תמיד הייתה רחבה, אלא שכל המשמעות שלה בעבר הייתה שהורה לילד שחולה, ילד שלא מוגבל, מקבל שמונה ימים, לעומת הורה לילד מוגבל שמקבל 15 ימים.
<מיכל חילי: אז התקשר אלינו מעסיק והתייעץ איתנו.
<מיכל חילי: אז אמרנו: למען הסר ספק, תתייחס אליו כמו להורה לילד מוגבל.
<מיכל חילי: המשמעות בסך הכול תהיה 15 ימים.
<מיכל חילי: המשמעות תהיה, בסך הכול, 15 ימים במקום שמונה ימים.
<מיכל חילי: אבל עכשיו המשמעות היא קריטית.
<מיכל חילי: אם תתקבל הצעת החוק – והיא תתקבל – - - -
חיים כץ: היא תתקבל?
<מיכל חילי: אני מעריכה שכן.
<מיכל חילי: אני רואה ושומעת, ואנחנו באמת לא מתנגדים למהות שלה.
חיים כץ: טוב שכך.
<מיכל חילי: אם באמת היא עוברת כך, אז המשמעות הכלכלית מבחינת המעסיק היא מאוד גבוהה – 7%.
<מיכל חילי: עשינו חישוב, זה יכול להגיע ל-7%.
חיים כץ: תלמדי אותי.
<מיכל חילי: אנחנו הערכנו שיהיה יותר ניצול של ימי מחלה - - -
חיים כץ: לא, אנחנו, עכשיו, נותנים incentive לא לנצל.
<מיכל חילי: בסדר, זה אולי פותר חלק מהבעיה.
חיים כץ: אז זה ירד מ-7% ל-3.5%, נו.
<מיכל חילי: למעשה, הגידול הוא פחות בצבירה.
<מיכל חילי: אלא, ההערכה שלנו שבגלל התשלום מהיום הראשון, פה בעצם יהיה עיקר הגידול בתשלום.
<מיכל חילי: ההערכה שלנו שינצלו - - -
יעקב מרגי: אבל רק לאוכלוסייה הזו, זה הכול.
יעקב מרגי: רק לאוכלוסייה - - -?
<מיכל חילי: כן, אבל אני אגיד משהו על זה.
<מיכל חילי: כן, אבל אני רוצה לומר על זה שני דברים.
יעקב מרגי: - - - שלא ניסחף.
<מיכל חילי: אדוני צודק, אבל אני רוצה לומר על זה שני דברים: אז ההערכה שלנו שיהיה ניצול של 15 ימים בשנה, אם באמת יש צורך בימים האלה עד כדי כך שצריך להגדיל מ-15 ל-18, אז כנראה ש-15 לא מספיקים, ו-18 כן.
<מיכל חילי: אז ההערכה שלנו שזה, פחות או יותר, גם מה שינוצל.
<מיכל חילי: עכשיו, איפה הבעיה?
<מיכל חילי: הורה לילד מוגבל – אין פה שאלה.
<מיכל חילי: העניין הוא שההגדרה מאוד רחבה, ולכאורה, לפי ההגדרה, גם הורה לילד, כי מדובר שם על לקות זמנית או קבועה, פיזית או נפשית.
<מיכל חילי: לכאורה, גם ילד שנופל ושובר את הרגל – שאף אחד לא חושב שזה ילד עם מוגבלות – גם הורה כזה צובר שניים וחצי, ומשלמים לו החל מהיום הראשון.
<מיכל חילי: זאת אומרת שההגדרה היא מאוד רחבה.
<מיכל חילי: צריך פשוט לצמצם את ההגדרה ולהתאים אותה למי שאנחנו באמת מנסים לסייע לו, כאן, בהצעת החוק.
אורי מקלב: - - - יש לו גבס, הוא מקבל - - -, הוא לא נחשב ילד עם מוגבלות.
<מיכל חילי: סליחה?
אורי מקלב: ילד שנופל, יש - - -.
אורי מקלב: אני רק רוצה - - -
חיים כץ: חבר הכנסת מקלב, בשביל מה אתה "רק רוצה"?
חיים כץ: מה זה מפריע לה?
חיים כץ: תן לה - - -.
<דן אורן: היא צודקת דווקא.
<דן אורן: היא צודקת - - -
שולי מועלם-רפאלי: אתה לא נכנס להגדרת - - -
חיים כץ: חבר הכנסת מקלב, רוצה?
אורי מקלב: לא, מאה אחוז, רק שאלתי מה זה נקרא ילד עם מוגבלות.
אורי מקלב: אם ילד נפל ויש לו גבס - - -
חיים כץ: יהיה לך את כל הזמן.
חיים כץ: תשמע, אחרי שנעביר ראשונה – אם זה יעבור היום – תלך הביתה, יהיה לך זמן לעבור על כל החומר, תכין את השאלות.
חיים כץ: בין קריאה שנייה לקריאה שלישית תשאל הכול.
<מיכל חילי: החשש השני שלנו הוא יותר פחד מזליגה של שינוי של שתי מוסכמות היסוד האלה בדמי מחלה לדין הכללי, לחוק דמי מחלה הכללי.
<מיכל חילי: במגזר הפרטי הצבירה היא יום וחצי לחודש עבודה ועד מקסימום של 90.
<מיכל חילי: כאשר היום הראשון לא משולם, הימים השני והשלישי משולמים 50%, כמו שנאמר פה.
<מיכל חילי: והחשש - - -
חיים כץ: את חושבת שזה בסדר?
<מיכל חילי: אני אומר לאדוני:
<מיכל חילי: העניין הוא שבסופו של יום מי שצריך לשלם את זה זה המעסיק.
<מיכל חילי: זאת אומרת, יכול להיות שזה לא בסדר, ואני לא בטוחה שהמעסיק יכול לשאת בעלות של 7% – ופה הנתון הזה בטח חשוב – של 7%, שזה בערך עוד משכורת - - -
חיים כץ: לפי מה שאנחנו רואים מה שקורה במשק הישראלי, על פניו נראה לי שהוא יכול.
<מיכל חילי: אם אדוני מתכוון למה שקורה במשק הישראלי, - -
חיים כץ: אני לא דנקנר, לא דנקנר.
<מיכל חילי: - - אז אני לא באתי לייצג אותו.
חיים כץ: לא, לא דנקנר.
חיים כץ: לא דנקנר.
חיים כץ: מה שאני רואה במשק הישראלי - - -
<מיכל חילי: אני באתי לייצג את - - - מהעסקים הפרטיים שצריכים, שמעסיקים 30, 40, 200 או 1,000 עובדים.
חיים כץ: עזבי דנקנר.
חיים כץ: אני מזיז את דנקנר הצידה.
חיים כץ: אני רואה אחרים.
חיים כץ: אני רואה אחרים, לא כאלה גדולים.
חיים כץ: ולדעתי יכול.
<מיכל חילי: אז מעסיק שיכול באמת נותן.
<מיכל חילי: מעסיק שיכול נותן החל מהיום הראשון.
חיים כץ: מה נותן?
<מיכל חילי: זה מה שקורה בפועל.
חיים כץ: כמה מעסיקים נותנים מהיום הראשון?
<מיכל חילי: אבל זו שאלה - - -
חיים כץ: בטח עשיתם את הסקר הזה.
<מיכל חילי: יכול להיות שעשינו, אין לי כאן את הנתונים.
<מיכל חילי: אבל מה שבטוח, מעסיק שיכול – אני יוצאת מנקודת הנחה שמעסיק שיכול, זה חלק - - -
חיים כץ: מעסיק שיכול, כל שנה מחלק בונוס לעובדיו.
<מיכל חילי: בחלק מהמקרים.
<מיכל חילי: לא, לא, אני לא נכנסת פה למקום - - -
חיים כץ: מה זה "מעסיק שיכול"?
<מיכל חילי: אני רוצה רק שהוועדה תבין את המשמעות של הדבר הזה.
חיים כץ: הבינה.
<מיכל חילי: כמה זה בסוף יזלוג לחוק דמי מחלה.
<מיכל חילי: המשמעות - - -
חיים כץ: איך נראה לך, הוועדה הבינה?
<מיכל חילי: כן.
<מיכל חילי: אוקיי.
<מיכל חילי: הדבר השלישי, אדוני, אני רוצה להדגיש שוב את מה שנאמר בהתחלה, שצריכה להיות חלוקה, צריך להיות מנגנון חלוקה בין בני הזוג.
<מיכל חילי: שנים וחצי ימים זה אומר 60 ימים בשנה להורה, לילד - - -
חיים כץ: זה בניסוחים.
<מיכל חילי: זה בהחלט צריך להיות - - -
<דן אורן: דן אורן ממשרד המשפטים.
<דן אורן: אז כפי שכבר נאמר, בעקבות העמדה של שר האוצר ושרים אחרים, הממשלה תומכת בהצעת החוק החשובה הזו, שבאה באמת לתת מענה הולם לצרכים של הורים של אנשים ולצרכים של אנשים עם מוגבלות.
<דן אורן: התמיכה הזאת, כמו תמיכה בדרך כלל, כפופה לתיאום עם משרדי הממשלה.
<דן אורן: והתיאום הזה משחק תפקיד מאוד חשוב, במיוחד בהקשר של הצעת החוק הזאת.
חיים כץ: הייתה שם הגבלה?
חיים כץ: הייתה שם הגבלה לתיאום?
<נעה בן שבת: כן - - -
אורי מקלב: יכול להיות - - -
אורי מקלב: ממשרד האוצר, אני חושב.
אורי מקלב: הגבלה - - -
<דן אורן: כן, זה תמיד ככה, כי - - -
יעקב מרגי: לא תמיד ככה.
אורי מקלב: לא תמיד, אבל בתקופה האחרונה זה תמיד.
יעקב מרגי: - - - במקרה הזה.
יעקב מרגי: ועדת שרים סוברנית לקבל החלטות לגבי - - -
<דן אורן: אני מלווה את ההחלטות של ועדת השרים לענייני חקיקה מזה 20 שנה, וככה זה, בדרך כלל.
יעקב מרגי: ישבנו כמה שעות בוועדת שרים לחקיקה.
חיים כץ: מאחר ואנחנו לא יודעים מה נעשה בוועדת שרים לענייני חקיקה - - -
<דן אורן: יש לי את ההחלטה פה.
חיים כץ: מאחר ואנחנו לא יודעים מה נעשה שם, ואנחנו לא יודעים איך החלטות מתקבלות, ואנחנו לא יודעים מה עומק הדיון במי מקבלי ההצבעות בשוק הפרסי הזה של ועדת שרים לענייני חקיקה; בשוק הפרסי של ועדת שרים לענייני חקיקה, שלפעמים יושבים שם פקידים ולא שרים.
יעקב מרגי: הם יושבים.
חיים כץ: כן, בסדר – יושבים, הולכים, משאירים פתק.
יעקב מרגי: פשוט, עוקפים אותם מימין.
חיים כץ: אז תעשה לי טובה.
<דן אורן: מה שאני רוצה להמשיך ולהגיד זה שבוודאי לגבי הצעת החוק הזאת, זה כפוף לטיעון, כאשר הטיעון הזה הוא לא רק דבר טכני, ואני אבהיר בכמה משפטים קצרים: כיוון, שמצד אחד, על הצרכים שלנו, שהם עם מוגבלות, ומשפחותיהם, אין שום ויכוח.
<דן אורן: הצרכים מאוד גדולים, מאוד רציניים.
<דן אורן: ומה שאפשר, מבחינת עמדתנו כמשרד, מבחינת עמדת הממשלה, צריך לתת.
<דן אורן: הצד השני הוא דווקא מהכיוון של הזכויות של אנשים עם מוגבלות, זה שמאוד חשובים האיזונים כדי לא להכביד על מעסיקים הכבדת יתר, כדי שלא יהיה תמריץ שלילי שלא להעסיק אנשים עם מוגבלות, ובני משחותיהם של אנשים עם מוגבלות.
<דן אורן: והתפיסה הזאת – אני לא מחדש אותה עכשיו – התפיסה הזאת היא תפיסה שמעוגנת היטב בחוק המרכזי, חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, בכך שהוא מחייב ביצוע התאמות, אבל התאמות שאינן מטילות נטל כבד מדי על המעסיק.
<דן אורן: וזאת תפיסה שקיימת בכל העולם.
<דן אורן: ולכן, מבחינת הדיון, אנחנו, כמובן, תמיד חושבים שצריך לקיים איזשהו דיון לפני שמאשרים לקריאה ראשונה.
<דן אורן: וגם אם הוועדה חושבת שהיא תעביר לקריאה ראשונה, מבחינתנו, מבחינה פרוצדוראלית, זה לא מה שחשוב.
<דן אורן: מה שחשוב לנו, במהלך הליכי החקיקה, זה שאנחנו נקשיב למעסיקים, כמובן, לחברה האזרחית ולאנשים עם מוגבלות, שההצעה הזאת באה מתוכה, אבל גם למעסיקים, כדי שבכל המוסדות שעכשיו - - -
חיים כץ: מה אתה מציע, שניתן לה לדבר עוד פעם?
<דן אורן: אני מציע שאנחנו - - -
חיים כץ: היא דיברה עכשיו.
חיים כץ: אתה רוצה שהיא תדבר עוד פעם?
<דן אורן: אתה שואל אותי מה אני מציע, אדוני?
חיים כץ: לא, שמעתי.
חיים כץ: המעסיקים דיברו.
<דן אורן: אני עומד להגיד מה אני מציע.
חיים כץ: כן, אוקיי.
<דן אורן: מה שאני מציע, זה שכמו שאנחנו עושים, אנחנו נעשה שיעורי בית עם היועצת המשפטית של הוועדה, עם הנציגים של המעסיקים, עם הארגונים, כדי להגיע למשהו, שעד כמה שאפשר, הוא מוסכם.
<דן אורן: כי מה שמוסכם יש לו גם יותר היתכנות לעבוד.
<דן אורן: והעבודה הזאת, בהקשר הספציפי הזה, מאוד חשובה, כי אנחנו רוצים שבסופו של דבר יעסיקו כמה שיותר אנשים עם מוגבלות.
<דן אורן: כמובן שגם במקום העבודה אנחנו רוצים שיעסיקו אנשים עם מוגבלות ובני משפחותיהם, בתנאים מסוימים, שמאפשרים סיוע לאנשים עם מוגבלות.
<דן אורן: אבל אנחנו גם רוצים את עצם ההעסקה.
יעקב מרגי: יש לי בעיה עם תפיסת העולם - - -
יעקב מרגי: אבל יש לי שאלה.
יעקב מרגי: מעבר לאיזונים, שזה דבר חשוב, מקובל שצריך לעשות, שלא לזרוק את התינוק עם המים, יש בעיה משפטית - - -: נתת לנו הרצאה מלומדת, כדרכם של כל המשפטנים, על המהות של החוק.
יעקב מרגי: אבל תגיד האם יש בעיה ספציפית, עם הניסוח, משפטית.
יעקב מרגי: אל תיכנס - - -
<דן אורן: מה שעולה לי - - -
יעקב מרגי: הנה, אני רוצה לדעת, כחבר כנסת – יש בעיה משפטית עם הניסוח או אין?
יעקב מרגי: ולגבי האיזונים, זה צריך - - -
חיים כץ: את ביקשת לדבר?
<טובה רקאנטי: בוקר טוב.
<טובה רקאנטי: טובה רקאנטי, נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.
<טובה רקאנטי: רציתי רק לציין, ומן הסתם עוד נשוחח על זה מאוחר יותר, אחרי הקריאה הראשונה, על צמצום הגדרת אנשים עם מוגבלות, כמו שהציעה חברתי.
<טובה רקאנטי: אל"ף, אין צורך לצמצם.
<טובה רקאנטי: בי"ת, אנחנו נתנגד לצמצם.
<טובה רקאנטי: ילדים עם מוגבלות זה ילדים עם מוגבלות.
<טובה רקאנטי: ילד ששובר רגל הוא לא ילד עם מוגבלות.
<טובה רקאנטי: כדי לקבל ימים של סיוע אישי, שמוקצבים בחוק הזה, הורה צריך להביא אישור.
<טובה רקאנטי: אם המוגבלות זמנית, האישור זמני; ואם היא לא זמנית, האישור קבוע.
<טובה רקאנטי: ואנחנו, כמובן, לא ניתן יד לצמצום – לא בחוק הזה ולא בשום חוק.
<מיכל חילי: אני מקריאה את ההגדרה של אדם עם מוגבלות: "אדם עם לקות פיזית, נפשית או שכלית, לרבות קוגניטיבית, קבועה או זמנית, אשר בשלה מוגבל תפקודו באופן מהותי, בתחום אחד או יותר, מתחומי החיים העיקריים.
<מיכל חילי: ילד - - -
<טובה רקאנטי: גבס זה לא - - -
<מיכל חילי: אז יכול להיות - - -
חיים כץ: את לא מתווכחת איתה.
חיים כץ: הקריאה את זה, אמרת לה מאה אחוז, אמרת זמנית, כתוב זמנית.
<מיכל חילי: יכול להיות שצריך, זה רק לחדד את זה, אבל רק - - -
<נעה בן שבת: אולי - - - צריך להציע - - - לתקנות.
<נעה בן שבת: הזכאות מותנת בהבאת אישור.
<נעה בן שבת: זאת אומרת, בתקנות יש את ההוראות שקובעות איך צריך להביא אישור.
<נעה בן שבת: ולגבי ילד, אדם שהוא אדם עם מוגבלות, צריך להביא אישור שהוא עם מוגבלות.
<נעה בן שבת: ואם זו מוגבלות זמנית, אז צריך להביא את האישור הזה מידי שנה בשנה.
<נעה בן שבת: הרופא יודע אם מדובר באמת על ילד עם מוגבלות או ילד שרק לשבועיים הוא צריך.
<דן אורן: אני לא בטוח שזה מספיק מחודד - - -
<נעה בן שבת: ואתה חושב שיש פה מקום לספק?
חיים כץ: טוב, אוקיי.
חיים כץ: הבנו אותך, הקראת את זה.
חיים כץ: אנחנו נעבור להקראת החוק.
<פז קליגמן: אפשר?
חיים כץ: אפשר.
<פז קליגמן: עורך הדין פז קליגמן מההסתדרות הלאומית.
<פז קליגמן: כמובן שאנחנו מברכים על תיקון החוק.
<פז קליגמן: אנחנו מציעים לבחון את סעיף 1ב לעניין של שנה, במקום העבודה, לצמצם את זה לחצי שנה.
<פז קליגמן: בגלל שזו אוכלוסייה מוחלשת מלכתחילה, ולא תמיד יש לה את הקביעות – לבחון את תיקון החוק לחצי שנה במקום שנה.
<נעה בן שבת: רק אדוני, כיוון שנשמעו פה הרבה הערות, אני מבינה שאנחנו עוברים להקראת החוק, פחות או יותר בנוסחו.
<נעה בן שבת: אבל אני חושבת שחשוב באמת שכל הדברים האלה יישמעו אחרי הקריאה הראשונה - - -
חיים כץ: אחרי הקריאה הראשונה אתם תעשו את הדיונים שלכם, עורכי הדין.
חיים כץ: תשבו על הניסוחים, תביאו לנו - - -
<נעה בן שבת: כי היו פה מחלוקות - - -
חיים כץ: יהיו מחלוקות, זה בסדר.
חיים כץ: אנחנו נחליט על המחלוקות.
<נעה בן שבת: נכון.
חיים כץ: אבל אתם תשבו ביניכם, - -
<נעה בן שבת: לברר אותן, לפחות.
<נעה בן שבת: להביא - - -
חיים כץ: - - כל עורכי הדין.
חיים כץ: תבואו ותביאו לפה משהו מוגמר ומנוסח, של מקסימום הסכמה.
<נעה בן שבת: אוקיי.
<דן אורן: שאפשר לקבל על זה החלטות.
<נעה בן שבת: אנחנו כרגע מתייחסים לנושא של חלוקה בין בני הזוג?
<נעה בן שבת: גם לנושא של חלוקה בין בני הזוג?
חיים כץ: את מקריאה אותו עכשיו, - -
חיים כץ: - - ושאחר כך, שלא יגידו נושא חדש, את מקריאה כמו שכתוב.
חיים כץ: ומציינת שאין חלוקה בין בני הזוג, שאם נרצה שלא יגידו נושא חדש.
<וילמה מאור: גם בצבירה.
<וילמה מאור: גם בנושא של הצבירה.
<נעה בן שבת: חלוקה - - - על הנושא של הצבירה.
חיים כץ: וגם של הנושא של הצבירה.
<יובל יעקובי: הצעת חוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת ילד) (תיקון – זקיפת ימי מחלה להורה של אדם עם מוגבלות), התשע"ג-2013.
<יובל יעקובי: תיקון סעיף 1ב – 1.
<יובל יעקובי: בחוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת ילד), התשנ"ג-1993, בסעיף 1ב – בסעיף קטן (א), בכל מקום, במקום "15" יבוא "18".