GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אסף בונדי: הסגל הבכיר מונה בין 800-900 חברים, למיטב ידיעתי, והסגל המנהלי מונה כ-1,200 חברים.
<אסף בונדי: לצערי הרב, הנהלת האוניברסיטה בוחרת פשוט לא להתייחס אלינו.
חיים כץ: סליחה, אף אחד לא יפריע לו לדבר.
חיים כץ: הוא יגיד מה שהוא רוצה.
חיים כץ: גם אם נראה למישהו שמה שהוא מדבר לא נכון ותלוש מן המציאות, אף אחד לא יפריע לו, ואחר-כך כשיגיבו גם לא יפריעו להם ואז אנחנו נשמע את הכול.
<אסף בונדי: אנחנו פונים פעם ועוד פעם בעניין כזה ובעניין אחר, ומיד אפרט ממש בקצרה את העניינים הבעייתיים שקיימים אצלנו, ובמקרה שמגיעה תגובה היא מגיעה באיחור ועם תשובה שלילית ברוב המקרים.
<אסף בונדי: בחלק מן הפגישות שכן נערכות, בתדירות נמוכה מאוד, היחס שאנחנו נציגי העובדים מקבלים, וזה לא רק אני, זה נציגי העובדים, הוא יחס לא ראוי למי שמייצג 2,200 עובדים באוניברסיטה.
<אסף בונדי: את זה אנחנו מבקשים לשנות.
חיים כץ: מה אתם רוצים?
<אסף בונדי: אנחנו רוצים לשבת למשא ומתן ולהגיע להסכמות בנושאים שכבר חתמנו עליהם הסכם קיבוצי, ולצערי ההסכם הקיבוצי הזה מתייחסים אליו כאל פיסת נייר.
חיים כץ: אתה אומר שחתמתם הסכם קיבוצי והנהלת האוניברסיטה לא מיישמת אותו?
<אסף בונדי: מיישמת אותו בצורה לא ראויה, לא בהתאם לכתוב, לא בהתאם לרוח ההסכם ולא בהתאם לאוניברסיטאות אחרות.
<אסף בונדי: למשל, סעיף הביטחון התעסוקתי שנמצא במכתב הנלווה להסכם הקיבוצי, מכתב יושב-ראש ור"ה, שגם פנתה אליך בתפקידה כנשיאת האוניברסיטה, שמעגן בפעם הראשונה ביטחון תעסוקתי כלשהו לחברי הסגל האקדמי הזוטר.
חיים כץ: מה זה אומר?
<אסף בונדי: זה אומר שחבר סגל מקבל התחייבות מן המחלקה שמעסיקה אותו על קורס מסוים שהוא ילמד במשך תקופה שהיא ארוכה יותר מסמסטר – התקופה המינימלית היא שנתיים, 4 סמסטרים – ומקבל את אחוזי המשרה כפי שהמחלקה רוצה בו.
<אסף בונדי: חבר סגל שמועסק 5 שנים באוניברסיטה באותה מחלקה, המחלקה תתחייב אליו לתקופה ארוכה יותר מסמסטר אחד, או משנת לימודים אחת.
<אסף בונדי: לצערי באוניברסיטת בן גוריון לא מוכנים להתחייב, לא לקורס ולא להיקף המשרה ולא לשום דבר.
<אסף בונדי: מוכנים להתחייב שאולי הוא יועסק.
<אסף בונדי: באיזה היקף משרה?
<אסף בונדי: באיזה קורס?
חיים כץ: אתם נמצאים בערכאות בעניין הזה?
<אסף בונדי: לא, אנחנו לא נמצאים בערכאות בעניין כי אנחנו רוצים להגיע להסכמות בהידברות.
<אסף בונדי: אם לא נגיע להסכמות בהידברות – אנחנו ארגון עובדים, יש לנו כלים.
<אסף בונדי: אנחנו גם בסכסוך עבודה פתוח.
חיים כץ: אל תגיע לבית-משפט.
חיים כץ: בית-משפט זה ועד לחלשים.
חיים כץ: מי שחזק, לא צריך להגיע לבית-משפט.
חיים כץ: תכניס לך את זה לראש.
חיים כץ: גילוי נאות, אני גם יושב-ראש ארגון עובדי התעשייה האווירית ואני לא הולך לבתי-משפט, ואני גם לא משבית.
<אסף בונדי: הלוואי ולא נצטרך להשבית.
<אסף בונדי: באנו לפה כדי לא להשבית, אבל כפי שאמרתי, אנחנו בסכסוך פתוח.
<אסף בונדי: אנחנו בבעיה נוספת, כי האוניברסיטה מתעלמת מן הבקשה שלנו להסדיר תנאי העסקה של קבוצות שתנאי ההעסקה שלהן לא מוסדרים.
<אסף בונדי: פונים, מבקשים, אנחנו הארגון היציג, יש לנו טפסים ביד, ככה מוכיחים יציגות.
<אסף בונדי: אנחנו ארגון יציג ורוצים להסדיר תנאי העסקה בהסכמה, בלי לריב.
<אסף בונדי: ואז אומרים לנו: לא, חכו לסוף 2015.
חיים כץ: מה יהיה ב-2015?
<אסף בונדי: ב-2015 ההסכם הנוכחי יפוג תוקפו, תסתיים תקופת השקט.
חיים כץ: למה לא הכנסתם את המכתב אל תוך ההסכם?
<אסף בונדי: זה קרה לצערי לפני תקופתי.
<אסף בונדי: הנסיבות במהלך המשא ומתן הביאו לכך שנושא הביטחון התעסוקתי הוסדר במכתב נלווה.
חיים כץ: אתה אומר לי: תשמע, אנחנו תחת הסכם.
חיים כץ: יש לנו הסכם שהתברר לנו שהוא לא כל-כך טוב והוועד הקודם לא מיצה את הדיונים כפי שצריך ובשביל זה שלחו אותו הביתה, ואני רוצה לשפר את ההסכם.
חיים כץ: זה מה שאתה אומר בעברית.
<אסף בונדי: ממש לא.
<אסף בונדי: בוודאי אני רוצה לשפר את ההסכם, כל ועד רוצה לשפר את ההסכם שהוא חתום עליו, אני בטוח שאתה יודע.
חיים כץ: אם חתמתי על משהו – אני לא רוצה לשפר.
<אסף בונדי: אני רוצה לשפר אותו בתקופה שאחרי תום תקופת השקט התעשייתי.
<אסף בונדי: אז ארצה לשפר את ההסכם.
<אסף בונדי: אבל סליחה, יש קבוצות שלא נמצאות- - -
חיים כץ: אתה יודע להגיד לי מה יש בהסכם שלא מיושם?
<אסף בונדי: כן.
<אסף בונדי: נושא הביטחון התעסוקתי לא מיושם.
חיים כץ: מה צריך להיות לפי ההסכם, להבנתך?
<אסף בונדי: להבנתי ולהבנת אוניברסיטת תל-אביב ולהבנת האוניברסיטה העברית, מה שצריך להיות שם- - -
חיים כץ: הלו, אתה נסחף.
חיים כץ: להבנתך.
חיים כץ: עזוב את אוניברסיטת תל-אביב, ועזוב את ההם.
חיים כץ: להבנתך מה צריך להיות שלא מיושם?
<אסף בונדי: להבנתי כתבי ההתחייבות צריכים להכיל התחייבות על היקף משרה ועל הקורסים שאותם נדרש חבר או חברת הסגל ללמד.
חיים כץ: זה אותו דבר בערך, לא?
<אסף בונדי: זה דומה מאוד.
חיים כץ: אנחנו מדברים על אותו דבר.
<אסף בונדי: פה בוועדה אני יכול להגיד שאפשר גם להתפשר על רק אחד מהם.
<אסף בונדי: דבר נוסף, אני רוצה שלא יועסקו חברי סגל בחוזים אישיים בהעסקה לפי שעה בשכר קיבולת.
<אסף בונדי: זה אומר שחברות סגל שחל עליהן הסכם קיבוצי מועברות לחוזים אישיים, להעסקה לפי שעות.
<אסף בונדי: הנושא הזה נמצא בבית-הדין הארצי עכשיו, לפחות לגבי 4 מורות.
חיים כץ: דבר למי שלא מבינים, תפרט יותר.
חיים כץ: מה שברור לך אולי לא ברור לאחרים.
<אסף בונדי: שוב אגיד, הנושא הזה נמצא בבית הדין הארצי לעבודה.
<אסף בונדי: קבוצה של חברות סגל, שהן חלק מן הסגל האקדמי הזוטר, האוניברסיטה החליטה יום בהיר אחד שההסכם הקיבוצי לא צריך לחול עליהן והיא רוצה להעביר אותן להעסקה לפי שעה, להעסקה בשכר קיבולת.
חיים כץ: ולמה הן הסכימו, אותן מרצות?
<אסף בונדי: ממש לא הסכימו.
<קריאות: לא הסכמנו.
<אסף בונדי: לא הסכימו, והארגון לא הסכים, אבל ההנהלה חושבת שהיא יכולה לעשות את זה בלי הסכמות.
חיים כץ: זאת אומרת, אתה אומר שההנהלה בריונית, בעדינות.
<אסף בונדי: אתה אמרת.
חיים כץ: זה מה שניתן להבין.
חיים כץ: אני לא אמרתי כלום.
חיים כץ: אני רק מפרש את מה שאתה אומר, להבנתי הצנועה.
חיים כץ: זאת הבעיה שלכם?
<אסף בונדי: הבעיה שלנו היא שיחסי העבודה הקיבוציים באוניברסיטה נראים נורא, פשוט נורא.
<אסף בונדי: במקום שאנחנו נשב בבאר-שבע אנחנו צריכים לנסוע עד לפה, לירושלים, למקום הנכבד והנעים הזה ולפגוש פה את המנכ"ל ואת המזכיר האקדמי, במקום שנשב בבאר-שבע ונדון, ואם צריך אז נדון יום, אחרי יום, אחרי יום עד שנגיע להסכמות.
חיים כץ: נמצאים פה נציגי האוניברסיטה?
חיים כץ: נו, אז למה לא מגיעים להסכמות?
חיים כץ: תסביר לי.
<דוד ברקת: אני סגן הנשיאה והמנכ"ל של אוניברסיטת בן גוריון בבאר-שבע.
חיים כץ: 4,000 איש עובדים אצלך?
<דוד ברקת: 7,000.
חיים כץ: 7,000 איש מנהלים את האוניברסיטה?
<דוד ברקת: לא מנהלים.
חיים כץ: מנהלים, מרצים, מלמדים, מתפרנסים.
<דוד ברקת: אנחנו מעסיקים 7,000 איש.
חיים כץ: כמה בקבלנות משנה?
<דוד ברקת: אף אחד.
חיים כץ: אין לכם ספקי מזון וכולי?
חיים כץ: זה הכול אתם?
<דוד ברקת: יש ספקי מזון.
חיים כץ: זה קבלנות משנה.
חיים כץ: אתם מעסיקים עוד אנשים.
<אלמוג סלע: זה מנזות, זה לא ספקי מזון.
חיים כץ: גברתי, כאן אם את רוצה לדבר תרימי את היד, ואם תקבלי רשות תדברי, ואם לא אז לא.
<דוד ברקת: יש לך שאלה, או שאני יכול להתקדם?
חיים כץ: תתקדם.
<דוד ברקת: בשנת 2012 חתמנו על הסכם עבודה קיבוצי ברמה הארצית, של כל האוניברסיטאות, עם כל ארגוני הסגל הזוטר.
<דוד ברקת: זה אותו הסכם.
<דוד ברקת: ישבנו במשך 45 ישיבות למשא ומתן, כאשר אני השתתפתי ברובן.
חיים כץ: אתה יודע שאם רוצים זה נגמר בישיבה אחת.
<דוד ברקת: זה היה הסכם מאוד מורכב, שנתן הרבה מאוד זכויות שלא היו קודם לסגל הזוטר, יחד עם ות"ת.
<דוד ברקת: יצרנו סוג העסקה של עמיתי הוראה, שהשכר שלהם יותר גבוה, עם תנאים נוספים; עסקנו באותו ביטחון תעסוקתי שדיבר עליו יושב-ראש הארגון ועוד הרבה מאוד דברים.
חיים כץ: הוא דיבר על חוסר ביטחון תעסוקתי.
חיים כץ: הוא אמר: אתם מבטיחים לי שנתיים ואחרי זה אתם יכולים לשלוח אותי הביתה.
<דוד ברקת: קודם כול, זה לא נכון.
<דוד ברקת: ההסכם בנוי על כתבי התחייבות לשנתיים ואחר-כך לעוד שנתיים, כך קובע ההסכם.
<דוד ברקת: אבל אני אומר שוב, ההסכם חל על כל האוניברסיטאות והאוניברסיטאות כולן מיישמות אותו.
<דוד ברקת: אין הסכם מיוחד לאוניברסיטת בן גוריון והסכם מיוחד לאוניברסיטה העברית.
<דוד ברקת: ההסכם הזה בתוקף עד 2014.
<דוד ברקת: כל הדברים שכלולים בהסכם אנחנו מקיימים אותם.
<דוד ברקת: אם יש איזה נושא שהסגל הזוטר חושב שלא מקוים אז הוא מידבר אתנו.
חיים כץ: הוא אומר שאתם לא מדברים אתו.
<דוד ברקת: אנחנו מדברים אתו ונפגשנו הרבה מאוד פעמים, אלא שהסגל גם פנה לבית-המשפט ובית-המשפט נתן פסק-דין שהאוניברסיטה מקיימת את ההסכם ככתבו וכלשונו ודחה את תביעת הסגל הזוטר.
<דוד ברקת: הסגל מערער כעת על פסק-הדין הזה ברמה הארצית.
<דוד ברקת: הנושא הזה, של העסקה של הסגל הזוטר, שמעוגן בתוך הסכם קיבוצי שבתוקף, נמצא כעת בדיון משפטי בערכאה שנייה, כאשר בערכאה הראשונה בית-המשפט קבע שהאוניברסיטה נוהגת כהלכה.
<דוד ברקת: אם יושב-ראש הארגון רוצה, כפי שהוא אמר, לעשות שינויים בהסכם העבודה הקיבוצי שבתוקף, תוך כדי ההסכם, זה דבר שלא תמיד לגיטימי וניתן לביצוע.
חיים כץ: אני יכול להעיר הערה?
חיים כץ: אתם באוניברסיטה, פרט לאנשים אין לכם כלום.
חיים כץ: יש לכם אנשים.
חיים כץ: אתם רוצים גם להשביח אנשים, להקנות להם מקצוע וערכים, ואתם רוצים לעשות את זה בצורה הכי טובה שאפשר.
חיים כץ: אתם רוצים ששֵם האוניברסיטה – ידובר בו.
חיים כץ: אתה חושב שמשחקים כאלה מול ארגון העובדים, של אנחנו ואתם, וניצחנו ומנצחים, זה מוסיף משהו לאוניברסיטה?
חיים כץ: אני בא כארגון עובדים, אני יושב-ראש ארגון עובדים שלא שבת ולו פעם אחת במשך 20 שנים, שמבין ששֵם זה הכול וצריך לקוח מרוצה.
חיים כץ: אתה מבין את זה?
חיים כץ: תראה, יש להם סיבות טובות לא להיות מרוצים אם בכל 4 שנים לכל היותר הם צריכים ללכת לחפש עבודה, אולי, לא בטוח, יכול להיות שתשאיר אותם או לא תשאיר אותם.
חיים כץ: הוא יודע לקחת משכנתה אחרי 4 שנים?
חיים כץ: יש לכם מכסות?
חיים כץ: אני לא יודע, אני לומד את ההסכם שלכם עכשיו תוך כדי.
חיים כץ: יש לכם מכסות: מהסגל הזוטרX אנשים בכל שנה נכנסים לקביעוּת מוגדרת?
<דוד ברקת: לא.
<דוד ברקת: מדובר בסגל הזוטר.
<דוד ברקת: מדובר בתלמידים לדוקטורט ולמסטרנט וכשהם מסיימים את הלימודים הם עוזבים.
חיים כץ: ואם הם רוצים להמשיך?
<דוד ברקת: בדרך כלל הם יוצאים לפוסט-דוקטורט בחוץ-לארץ או במקום אחר והקליטה שלהם לסגל הבכיר, שזה נקרא להמשיך, מתבצעת אחרי שהם ממשיכים את ההכשרה שלהם ומגיעים למצב שהם יכולים להיות בסגל הבכיר.
חיים כץ: כמה אנשים אתם קולטים בכל שנה?
<דוד ברקת: אנחנו קולטים 50 חברי סגל בכירים מדי שנה.
חיים כץ: כמה פורשים כל שנה בשל גיל וכן הלאה?
<דוד ברקת: כ-30.
חיים כץ: זאת אומרת, בכל שנה אתם גדלים ב-20 איש, ב-1%.
<דוד ברקת: בשנים האלה, כן, בהחלט, אנחנו גדלים בערך ב-20 חברי סגל בשנה.
חיים כץ: זה אחוז אחד.
חיים כץ: אמרת שיש לכם כ-2,000.
<דוד ברקת: לא, יש לנו כ-750 חברי סגל בכיר.
<דוד ברקת: 2,000 זה הסגל הזוטר, המסטרנטים והדוקטורנטים.
חיים כץ: כלומר, 3%.
<דוד ברקת: זה 3%.
<דוד ברקת: במשך שנים רבות לא היתה בכלל קליטה אלא רק החלפה של חברי סגל שפורשים, ואפילו היתה ירידה במספר חברי הסגל באוניברסיטאות.
<דוד ברקת: כעת יש הרחבה, בעקבות התוכנית הרב-שנתית, ואנחנו קולטים סגל בכיר, בהחלט.
<אסף בונדי: אני מסכים עם מה שאומר המנכ"ל שלי.
<אסף בונדי: יש הרבה מאוד מסטרנטים ודוקטורנטים שמועסקים באוניברסיטה והם צריכים להיות מועסקים לאורך תקופת הלימודים שלהם, זה נכון.
<אסף בונדי: דוקטורנט צריך להיות מועסק 4 שנים.
<אסף בונדי: חלק משמעותי מן ההסכם היה לעגן איזה ביטחון תעסוקתי לאורך תקופת הלימודים של אותו דוקטורנט.
<אסף בונדי: הבעיה היא שההתחייבות להעסקה היא המינימלית האפשרית.
<אסף בונדי: רוב מוחלט של אותם תלמידי דוקטורט מועסקים מעבר, באחוזים גבוהים יותר, כי המחלקה צריכה אותם, אבל לא מוכנים להתחייב כלפיהם.
חיים כץ: איזה עניין יש לאותם דוקטורנטים להישאר?
חיים כץ: הם סיימו את הלימודים.
חיים כץ: למה הם צריכים להישאר שם?
<אסף בונדי: הם לא צריכים להישאר.
חיים כץ: אז למה הם נשארים?
<אסף בונדי: רק לתקופת ההעסקה.
<אסף בונדי: ההסכם דיבר על כך שהעסקה של אותו דוקטורנט- - -
חיים כץ: השכר לאותו אדם הוא שכר סביר?
<אסף בונדי: לא.
חיים כץ: אז למה הוא נשאר?
חיים כץ: נגמר החוזה, הבן אדם "תותח", גמר את הדוקטורט שלו.
חיים כץ: ילך הביתה, ילך הלאה, ייצא לשוק.
<אסף בונדי: אתה צריך להבין, הבן אדם באמצע תואר שלישי, אמור ללמוד כ-4 שנים, פחות או יותר.
חיים כץ: הוא נשאר 4 שנים, השארת אותו 4 שנים.
<אסף בונדי: הוא נשאר 4 שנים אבל ההתחייבות להעסקה שלו היא המינימלית האפשרית.
<אסף בונדי: זו בדיוק הבעיה.
חיים כץ: תסביר.
חיים כץ: אנחנו לא בְמה שמעבר.
חיים כץ: אנחנו בדוקטורנטים.
חיים כץ: הדוקטורנט צריך להיות מועסק 4 שנים, נכון?
<אסף בונדי: הדוקטורנט מגיע ל-4 שנים.
חיים כץ: וסיים את לימודיו.
<אסף בונדי: כשהוא מתחיל את לימודיו והמחלקה רוצה להעסיק אותו, היא צריכה להתחייב בפניו על אותו אחוז העסקה.
<אסף בונדי: אבל מה עושה המחלקה?
<אסף בונדי: היא אומרת: אני לא רוצה לקשור את עצמי, לא רוצה לכבול את עצמי.
<אסף בונדי: אני אתחייב לאחוז ההעסקה המינימלי האפשרי, 12.5%.
<אסף בונדי: אבל בפועל המחלקות מעסיקות יותר, מעסיקות 25%, 50%, 75%, הרבה מאוד.
<אסף בונדי: אני פונה לאוניברסיטה ואומר: רגע, אבל הרבה מאוד דוקטורנטים מועסקים באחוזים הרבה יותר גבוהים.
<אסף בונדי: למה זה כך?
<אסף בונדי: למה מתחייבים להם רק למינימום האפשרי?
חיים כץ: ואם לא צריכים את ההרצאות שלו?
חיים כץ: אם הם לא צריכים אותו מעבר ל-10%?
<אסף בונדי: אם הם לא צריכים אותו מעבר ל-12.5%, בסדר.
<אסף בונדי: אני לא בא לקבוע לאוניברסיטה איזה דוקטורנט הם צריכים ולכמה הם צריכים אותו, אבל אם הם צריכים את העובד – שיתנו לו את מה שמגיע לו.
חיים כץ: הו, עכשיו אנחנו עוברים שלב.
חיים כץ: אתה אומר: לי אין כלום.
<אסף בונדי: רק את מה שמגיע.
חיים כץ: ומה מגיע?
חיים כץ: אם מעסיקים אותו בהיקף של 12.5%, יכול להיות שהוא עובד בהיקף משרה של 20% ולא מקבל שכר?
<אסף בונדי: יכול להיות שהוא עובד בהיקף של 25% או 60% משרה אפילו ולא מקבל על זה את הביטחון.
חיים כץ: איזה ביטחון?
<אסף בונדי: ביטחון תעסוקתי, שגם בסמסטר הבא או בשנה הבאה הוא יעבוד באותו אחוז משרה.
<אסף בונדי: זה המהות של כתב ההתחייבות שאותו ציון דוד ברקת.
<אסף בונדי: המהות של כתב ההתחייבות היא שהיקף ההעסקה לא ישתנה בצורה משמעותית בין סמסטר לסמסטר או בין שנה לשנה, ואז האוניברסיטה מתחייבת, המחלקה מתחייבת בפני אותו עובד שהוא יועסק בהיקף נתון.
חיים כץ: לאורך כל התקופה.
<אסף בונדי: לאורך תקופה של שנתיים, ואז לאורך תקופה של שנתיים נוספות במידה והוא עובד טוב.
<אסף בונדי: זה מה שאנחנו רוצים, לא יותר.
<אסף בונדי: תראה כמה זה מעט.
חיים כץ: אתה אומר לאוניברסיטה: תשמעו, אתם אוניברסיטה עםX תלמידים מוגדרים, עם מטלות מוגדרות.
חיים כץ: אני מבקש מכם תוכנית עבודה ל-5 שנים, ותדעו בדיוק להוציא אנשים לא ראויים, שמתברר במהלך הזמן שהם לא ראויים.
חיים כץ: אתה מבקש מהם תוכנית עבודה ל-5 שנים, ל-4 שנים.
<אסף בונדי: אפילו פחות.
<אסף בונדי: לשנתיים.
<אסף בונדי: 4 שנים, אתה צודק.
חיים כץ: אתה מבקש תוכנית עבודה ל-4 שנים.
חיים כץ: מה אורך תוכניות העבודה שלהם, להערכתך?
חיים כץ: הן חד-שנתיות?
<אסף בונדי: במקרה הטוב.
<אסף בונדי: זה לא רק האוכלוסייה הזאת.
<אסף בונדי: יש לנו אוכלוסייה הולכת וגדלה, שלא צוינה פה, שהיא אוכלוסיית האנשים שכבר אינם לומדים אבל מלמדים באוניברסיטה לאורך שנים.
<אסף בונדי: המנכ"ל ציין, עמיתי הוראה.
<אסף בונדי: יש מורים מן החוץ, שזה צורת העסקה לא טובה אחרת, ויש מרצים במסלול המקביל.
חיים כץ: פרילנסרים כאלה, שבאים פר הרצאה.
<אסף בונדי: נכון.
<אסף בונדי: אבל יש גם מרצים שמקום העבודה המרכזי היחיד שלהם הוא האוניברסיטה, ועושים את זה כבר 10, 15, 25 שנים, מרצים באוניברסיטה.
<אסף בונדי: גם הם לא מקבלים את ההתחייבות הבסיסית הזאת, לא מקבלים את האפשרות לקידום – אם זה המסלול המקביל שמצוין בתקנון האקדמי – את הבסיס.
<אסף בונדי: אנחנו לא באים לבקש פה לפרוץ שום מסגרות.
<אסף בונדי: אנחנו באים לבקש את מה שמגיע, וגם אליו להגיע בהסכמה, בדיוק כפי שקורה באוניברסיטאות אחרות.
<אסף בונדי: באוניברסיטת תל-אביב לנוסח כתבי ההתחייבות הגיעו בהסכמה.
<אסף בונדי: לקח להם חצי שנה של עבודה קשה והם הגיעו אליו בהסכמה.
<אסף בונדי: כך זה צריך להיות גם אצלנו.
<אסף בונדי: זה טיבה של מערכת יחסים.
חיים כץ: למה זה לא כך?
חיים כץ: על פניו זה נשמע, וואלה, בשביל מה אתם באים לכנסת?
חיים כץ: בשביל מה לצאת מבאר-שבע?
חיים כץ: סעו לטיול בירושלים, סעו לכותל, תראו כמה דברים.
חיים כץ: על פניו זה נשמע מאוד פשוט.
חיים כץ: אז לא תהיה עבודה לכמה עורכי-דין, לא יקרה כלום.
חיים כץ: לא יקרה כלום אם לא תהיה עבודה לכמה עורכי-דין.
חיים כץ: אבל זה נשמע פשוט.
חיים כץ: תשמע, אתם במקום שאתם לא צריכים להיות בו.
חיים כץ: אתם לא צריכים לנצח את העובדים שלכם.
חיים כץ: תהיו חכמים, אל תהיו צודקים.
חיים כץ: אני לא מבין לאן אתם מגיעים.
חיים כץ: בשביל מה?
<דוד ברקת: אני על פניו מוכן לקבל את ההסכם של תל-אביב, להחיל את זה באוניברסיטת בן גוריון.
<דוד ברקת: צריך לבדוק, אני לא מכיר.
<דוד ברקת: יש הרבה דברים מוטעים שאמר יושב-ראש הארגון.
<דוד ברקת: כל הנושא הזה של ההסכם שנחתם ב-2012 הוא חדש ובהחלט מבחינת האוניברסיטה, ואתה הדגשת את זה קודם, יש לנו מאות קורסים, מאות תוכניות, מעל 1,000 דוקטורנטים.
<דוד ברקת: לא פשוט לייצר, כפי שאמרת, תוכנית עבודה מדויקת שתוכל להתקבל 5 שנים קדימה.
חיים כץ: זה פשוט, האמן לי.
חיים כץ: אני בא ממקום ששֹם לוויין בחלל נגד כיוון הסיבוב של כדור הארץ.
חיים כץ: פשוט לסדר.
חיים כץ: כשרוצים – זה פשוט, כשלא מנצחים את העובדים שלך.
חיים כץ: יהיה לך שותף, הם יהיו טובים לך, הם יעלו את קרנה של האוניברסיטה שלך.
חיים כץ: אני מדבר כמי שהבן שלו סיים את לימודיו באוניברסיטה שלך, ואין לי טענות, אבל ככל שתהיה מחובר לאנשים שלך, לעובדים שלך השם שלך יהיה יותר טוב.
חיים כץ: וגם על מה אנחנו מדברים?
חיים כץ: אנחנו לא מדברים על דברים של... וואלה.
<דוד ברקת: אין לנו מחלוקת על כתבי ההתחייבות ואנחנו מיישמים אותם, ניישם אותם בהתאם להסכם, וכמובן גם בהידברות.
חיים כץ: אתם מוכנים לשבת איתם בצורה סדירה שבוע-שבועיים ולדווח לוועדה לאן הלכו הדברים?
חיים כץ: אז נחליט אם אנחנו עושים ישיבה נוספת או מסתפקים בזה.
<דוד ברקת: אנחנו תמיד שמחים לישיבות פרודוקטיביות וקונסטרוקטיביות.
<דוד ברקת: בהחלט אפשר לעשות את זה.
חיים כץ: בשביל למצות את הנושא הזה, ויש לנו תיכף דיון על נושא נוסף, אני מבין, אני מבקש לסכם.
חיים כץ: ועדת העבודה, הרווחה והבריאות פונה להנהלת אוניברסיטת בן גוריון להתכנס ולהיפגש לסדרת ישיבות דחופות עם הסגל הזוטר ולנסות למזער ולמגר את המחלוקות, שעל פניו לא נראה שיש צורך בהן, לא מצד ההנהלה.
חיים כץ: הביטחון התעסוקתי שמבקשים המרצים הזוטרים לא מופרז, הוא ממש לא מופרז.
חיים כץ: אפשר לסכם ולגמור את זה לשביעות רצון שני הצדדים ולהיכנס ל-mode של עבודה, שהכול מושקע בעבודה ולא מושקע בוויכוחים.
<דוד ברקת: אני חושב שיש ביטחון תעסוקתי.
חיים כץ: בסדר, עזוב, תגמור את זה שם.
חיים כץ: אתה רוצה שאני אבוא למשא ומתן?
חיים כץ: לא כדאי לך.
חיים כץ: תודה רבה, אני מקווה שתדווחו לוועדה על התוצאות של הישיבה.
חיים כץ: עדיין יום שני בשבוע, י"ח בסיוון תשע"ג, 27 במאי 2013.
חיים כץ: החלת הסכמים קיבוציים על עובדות הניקיון באוניברסיטת בן גוריון.
חיים כץ: בקדנציה הקודמת הוועדה הזאת היתה אלופת החקיקה ומישהו שאל אותי: תגיד לי, מה הדבר הכי חשוב שעשיתם?
חיים כץ: אמרתי לו: אחד הדברים הכי חשובים זה החוק לאכיפת דיני עבודה, אי-ניצול עובדי קבלן בתחומי הניקיון והשמירה.
חיים כץ: החוק הזה בא לעשות סוף למכרזי הפסד.
חיים כץ: אותו מזמין עבודה – האוניברסיטה – יישא באחריות אישית של קנסות אישיים והעמדה לדין על עבירה פלילית.
חיים כץ: אותו נותן שירות יישא בדין של קנסות אישיים וחוסר יכולת להשתתף במכרזים במשך 3 שנים.
חיים כץ: החוק הזה על פניו אמור בתקופה הקרובה להיכנס לתוקף, ימונו בודקי שכר ואני מקווה שלא תהיה בעיה לבודקי השכר.
חיים כץ: זאת אומרת, כל עובד בחברות יקבל שעות נוספות, ביגוד, הסעות, פנסיה, קרן השתלמות, שי לחג, דמי הבראה ולפחות משכורת בשכר מינימום.
חיים כץ: קיבלנו פה פניות לערוך דיון בוועדה, וזה נושא רגיש.
חיים כץ: אנחנו לוקחים, בטח באוניברסיטאות בהשוואה למרצים, את האוכלוסיות הכי חלשות.
חיים כץ: פנו אלינו עובדות הניקיון והייתי רוצה לשמוע אותן.
חיים כץ: יש כאן נציג או נציגה, לא של ארגון יציג, של העובדים עצמם?
חיים כץ: גברתי, תגידי לפרוטוקול את שמך ומה התפקיד שלך בכוח הזה.
<פני דלמר: שלום לכולם.
<פני דלמר: שמי דלמר פני, אני נציגת עובדי הניקיון באוניברסיטת בן גוריון.
<פני דלמר: אני יושבת בראש הוועד.
<פני דלמר: יש לנו כמה בעיות.
<פני דלמר: נחתם בזמנו הסכם בין ההסתדרות והממשלה לגבי עובדי ניקיון ושמירה.
<פני דלמר: ההסכם לא חל עלינו למרות שכן היה צריך לחול עלינו.
<פני דלמר: יש עוד כמה דברים.
חיים כץ: מה לא חל עליכם שם?
<פני דלמר: ההסכם הקיבוצי שנחתם בין משרד האוצר והממשלה.
חיים כץ: אתם מקבלים שכר מינימום?
<פני דלמר: כן, שכר מינימום אנחנו מקבלים.
חיים כץ: אתם מקבלים הבראה?
<פני דלמר: אנחנו מקבלים בית הבראה, כן.
חיים כץ: אתם מקבלים ביגוד?
<פני דלמר: מקבלים ביגוד.
חיים כץ: מקבלים שעות נוספות אם עושים?
<פני דלמר: לא.
<פני דלמר: אנחנו לא עושים שעות נוספות.
חיים כץ: אז אתם לא מקבלים.
חיים כץ: הסעות לאוניברסיטה מקבלים?
<פני דלמר: הסעות – כן, מקבלים.
חיים כץ: אז מה לא חל עליכם?
חיים כץ: קרן השתלמות אתם מקבלים?
<פני דלמר: קרן השתלמות – לא מקבלים, וגם לא ימי מחלה.
חיים כץ: מה זה ימי מחלה?
<פני דלמר: צברנו ימי מחלה כשעבדנו אצל הקבלנים הקודמים.
<פני דלמר: עבדנו עם קבלנים קודמים והיה מכרז ובאו קבלנים חדשים.
מיקי רוזנטל: לא מעבירים להם את הזכויות.
<פני דלמר: מתברר שלא העבירו לנו את הזכויות של ימי חופשת המחלה שצברנו.
חיים כץ: קיבלתם פיצויים?
<פני דלמר: קיבלנו פיצויים.
<פני דלמר: 90 יום שצברנו במשך 24 שנים פשוט נעלמו, לא הופיעו בתלוש של הקבלן החדש.
<פני דלמר: למרות שהם שמרו לנו את הוותק של השנים, את ההבראה והכול, את ימי חופשת המחלה שצברנו לא העבירו לנו.
חיים כץ: בתקופת הקבלן הישן אם מישהי היתה פורשת בשל גיל, פורשת לפנסיה, היתה מקבלת פדיון ימי מחלה?
<פני דלמר: לא ידוע לי, אבל אני חושבת שכן, כחוק.
חיים כץ: היתה מקבלת פדיון ימי מחלה מן האוניברסיטה?
<דוד ברקת: האוניברסיטה לא קשורה.
מיקי רוזנטל: האוניברסיטה לא שייכת.
מיקי רוזנטל: היא לא מקבלת פדיון ימי מחלה.
חיים כץ: כחברת ועד, את לא יודעת אם היית מקבלת פדיון ימי מחלה?
<פני דלמר: כשהייתי יוצאת לחופשת מחלה?
<פני דלמר: אם הייתי עוזבת את העבודה?
מיקי רוזנטל: בדקתי את זה לאורך שנים ואני יכול לענות חלק מהתשובות.
מיקי רוזנטל: אני השתתפתי במאבק הזה לפני 4 שנים ולפני 7 שנים.
חיים כץ: אז מה לא מיישמים איתן?
<פני דלמר: את ההסכם החדש שנחתם.
חיים כץ: מה אומר ההסכם החדש?
<פני דלמר: להצמיד את השכר שלנו לכל עובדי המשק במדינה כאשר השכר עולה, והתוספות שיש, והמתנות שמקבלים עובדי האוניברסיטה למשל, וזכויות, ואוכל גם אנחנו צריכים לקבל.
<פני דלמר: יש כאלה שעובדים 8 שעות.
מיקי רוזנטל: לעובד אוניברסיטה מממנים למשל 5 שקלים סבסוד לארוחת צהרים.
<דוד ברקת: זה לא נכון.
מיקי רוזנטל: תתקן אותי אם זה לא נכון.
חיים כץ: סליחה, איך היתה המתכונת בישיבה הקודמת?
חיים כץ: אתה לא מתפרץ גם אם הוא יגיד שאת אוניברסיטת בן גוריון העבירו עכשיו ליקנעם.
חיים כץ: כביש 6 קרוב, עולים, העבירו.
חיים כץ: אחר-כך תגיד לו: וואלה, התבלבלת, זה לא עובר ליקנעם.
מיקי רוזנטל: תקן אותי.
מיקי רוזנטל: לי אין שום מונופול, לא על האמת, לא על החוכמה ולא על העוּבדות.
מיקי רוזנטל: באופן כללי, אומר רק במשפט אחד, יש צו הרחבה ויש חוק במדינת ישראל.
מיקי רוזנטל: האוניברסיטה צריכה להחיל את זה גם על עצמה כי היא מוסד מתוקצב.
מיקי רוזנטל: כל היתר זה תירוצים כדי לפגוע בעובדים.
חיים כץ: מה הן לא מקבלות?
מיקי רוזנטל: הן לא מקבלות תוספות שכר, מחד.
מיקי רוזנטל: כאשר יש הסכם קיבוצי הוא חל גם עליהם.
מיקי רוזנטל: את זה הם לא מקבלים.
חיים כץ: איזה הסכם קיבוצי?
<קריאה: אני יכול להבהיר.
מיקי רוזנטל: לא, אל תתעסקו עם היושב-ראש.
מיקי רוזנטל: מה שהוא אומר, תעשו – ייצא לכם טוב.
מיקי רוזנטל: תקשיבו, לא כדאי לריב אתו, אני אומר מניסיוני.
מיקי רוזנטל: אתה רואה איך אני מתנהג יפה.
מיקי רוזנטל: בדרך כלל אני פרא אדם, לידו אני מתנהג מאוד יפה.
מיקי רוזנטל: למשל המדינה חותמת עם ההסתדרות על הסכם שכר.
חיים כץ: הסכם שכר מינימום.
מיקי רוזנטל: הסכם שכר.
מיקי רוזנטל: שכר מינימום אפילו.
מיקי רוזנטל: ההרחבה על תוספת השכר לא חלה.
מיקי רוזנטל: כשהמדינה חותמת הסכם שכר במגזר הציבורי- - -
חיים כץ: מי אמר שהם במגזר הציבורי?
חיים כץ: אציג לך עוד עשרות מפעלים.
מיקי רוזנטל: אדוני, יש פסיקה של בית-המשפט העליון, לפיה מוסד מתוקצב של המדינה, שחי על חשבון כספי המסים שלנו, צו ההרחבה חל עליו.
מיקי רוזנטל: זה לא פסיקה שלי, זה לא פסיקה של הוועדה, והאוניברסיטה לא יכולה להתעלם מזה.
מיקי רוזנטל: לכן צריך להחיל את צו ההרחבה על האוניברסיטה, זה הכול, וכל הזכויות שמגיעות לעובדי מדינה – מתוקף צו ההרחבה כמובן, לא כל זכות – מגיעות גם להם.
חיים כץ: ההסכם האחרון שההסתדרות חתמה במגזר הציבורי- - -
מיקי רוזנטל: הוא לא מציאה גדולה, אני יודע.
חיים כץ: התשלום האחרון שהיה – אנחנו גם כן כבר לא זוכרים מתי זה היה.
חיים כץ: זאת אומרת, עד יולי 2015 ההסתדרות לא הולכת לתת ולו גם שקל אחד.
חיים כץ: יתרה מזאת, היא דוחה גם את התשלומים של יולי, את האחוז של יולי היא דוחה.
מיקי רוזנטל: קודם כול רציתי להציג את העיקרון, האם זה חל או לא חל, כי האוניברסיטה אומרת שזה לא חל.
חיים כץ: עכשיו אני הצד שלהם.
חיים כץ: האוניברסיטה היא לא המעסיק.
חיים כץ: האוניברסיטה אחראית, אבל היא מזמינת שירותים מהקבלן.
חיים כץ: האוניברסיטה אחראית בחוק שלא יהיו להם מכרזי הפסד, שהעובדים יקבלו מינימום שכר, הבראה, ביגוד, הסעות וכן הלאה.
חיים כץ: נותן השירותים צריך לדאוג שיקבלו את מה שמגיע להם לפי החוק.
חיים כץ: על פניו, הן מקבלות את מה שמגיע להן.
חיים כץ: עכשיו הן אומרות: אנחנו רוצות להיות צמודות למגזר הציבורי.
חיים כץ: זה מה שהן רוצות.
חיים כץ: העניין הזה, יכול להיות שהן צודקות, יכול להיות שהן לא, אבל הוא לא בהול עכשיו, זה ברור לך.
חיים כץ: במאורעות שבהם אנו נמצאים אני לא רואה שום דבר שהוא בהול בקטע של הצמדת עובדות הניקיון של האוניברסיטה למגזר הציבורי.
חיים כץ: עכשיו זה גם משא ומתן מול המעסיק שלהן.
מיקי רוזנטל: זה קטע קטן מן הטענות שלהן.
מיקי רוזנטל: יש להן טענה אחת, לפיה צריך להצמיד אותן לפי החלטה של בית-המשפט.
מיקי רוזנטל: אם כדאי להן או לא כדאי להן, ההסכם לא מתקדם או כן מתקדם, זה לא חשוב.
מיקי רוזנטל: יש טענה משפטית, שהאוניברסיטה צריכה להתמודד איתה, האם הן זכאיות או לא זכאיות להיות צמודות למגזר הציבורי.
מיקי רוזנטל: יכול להיות שזה הטבות בעתיד, אני לא יודע מה, whatever, לא חשוב.
מיקי רוזנטל: הן טוענות את זה.
מיקי רוזנטל: יש טענה והאוניברסיטה צריכה להתמודד.
מיקי רוזנטל: שתיים, מחקו להן חלק מהזכויות שהיו להם בעבר, מחקו להן.
מיקי רוזנטל: האוניברסיטה היא זאת שהחליפה את הקבלן, לא אני ולא העובדות.
מיקי רוזנטל: זה אותן עובדות שאני מכיר כבר זמן רב.
חיים כץ: מה מחקו להן?
מיקי רוזנטל: מחקו להן ימי חופשת מחלה.
חיים כץ: השאלה היתה, אם הן פורשות לפנסיה האם פודים להן את ימי המחלה?
חיים כץ: האם הן מקבלות מענק בגין אי-ניצול ימי מחלה?
חיים כץ: נניח חודש או חודשיים מענק אם לא פודים להן.
חיים כץ: והאם כשהן מתחילות לעבוד מחדש יש להן תקרה של ניצול ימי מחלה?
חיים כץ: והאם הן צריכות לעבור תקופת הכשרה לפני קבלת ימי מחלה על המחלה הבאה?
מיקי רוזנטל: אגיד שני דברים בעניין הזה.
מיקי רוזנטל: דבר אחד, לפחות לפי העוּבדות שאני בדקתי, פשוט מחקו להם את זה ולא שילמו להם בגין העניין.
מיקי רוזנטל: אני לא בדקתי את כולן ולכן אני זהיר בדבריי.
מיקי רוזנטל: גם יש יותר מחברה קבלנית אחת שהאוניברסיטה מעסיקה, יכול להיות שלאחת היה כן ולשנייה לא.
מיקי רוזנטל: אין לי תשובה גורפת לגבי זה.