GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<חיה אדלר: לכן העדכון הקרוב הוא בעצם שלב ראשון של המודל החדש.
חיים כץ: למה מחכים לינואר 2014?
<חיה אדלר: אני מניחה שזה תקציבי, אני לא יודעת לענות לך על זה.
חיים כץ: לא ייתנו רטרואקטיבית לחיילים שמשרתים בתקופה.
<חיה אדלר: זה לוקח את כל העדכון אחורה.
<חיה אדלר: אה, למי שהשתחרר?
חיים כץ: לא, לוקח את כל העדכון אחורה מעכשיו - -
<חיה אדלר: למי שהשתחרר?
חיים כץ: לא רק למי שהשתחרר.
חיים כץ: מי שמשרת שנה יקבל שנה רטרואקטיבית?
חיים כץ: לא יקבל.
<חיה אדלר: הבנתי.
חיים כץ: הוא לא יקבל שנה רטרואקטיבית.
חיים כץ: הוא יקבל מינואר שוטף.
חיים כץ: נגיד 21% אז הוא יקבל 70 שקלים ל"ג'ובניק", ו-140 שקלים יקבל לוחם.
חיים כץ: זה מה שאתם מדברים.
<חיה אדלר: 140?
חיים כץ: 140 ועוד אחוז?
חיים כץ: 147.
<אמנון לורך: כולל דרגה.
<חיה אדלר: זה בהתייחס לשכר.
חיים כץ: יש עוד מישהו שרוצה להעיר?
אורלי לוי אבקסיס: כן, אני רוצה לשאול שאלה.
אורלי לוי אבקסיס: כאשר מגיעים אליכם חיילים – בשירות הלוחם או תומכי לחימה – אתם עושים פענוח של המצב הסוציו-אקונומי שלהם?
אורלי לוי אבקסיס: יש לכם תכנית עבודה או שאתם מחכים שאדם יבוא, יבכה ויידפק על דלתכם?
<חיה אדלר: זה לא עניין של תכנית עבודה.
<חיה אדלר: אנחנו פוגשים כל חייל עוד בשלב המלש"ב בראיונות פרט, בקשר שלול עם לשכת הגיוס.
<חיה אדלר: שם יש צוות ת"ש שמטפל בו, מראיין אותו, לוקח את כל הפרטים הרלוונטיים למצב הכלכלי או הסוציו-אקונומי שלו, וכבר מתחיל טיפול בשלב המלש"ב.
אורלי לוי אבקסיס: מה הטיפול הזה כולל?
<חיה אדלר: סיוע כלכלי.
<חיה אדלר: דיברו פה על החוקה שהציגו קודם שאגב, לא קשורה לשכר בשום קשר.
<חיה אדלר: זאת חוקת התשמ"ש, אני מניחה.
<חיה אדלר: היא לא קשורה לשכר חובה, אלה שני עולמות שונים.
<חיה אדלר: זה בדיוק עולם הסיוע הכלכלי.
<חיה אדלר: אנחנו מראיינים אותו בהתאם לקריטריונים של התשמ"ש, למשל.
<חיה אדלר: בודקים אם הוא עומד בקריטריונים.
<חיה אדלר: כבר בשלב המלש"ב מתחילים אתו את הטיפול באופן כזה שהתשמ"ש יוזן לו ברגע שהוא מגיע לשירות.
אורלי לוי אבקסיס: זה אומר?
<חיה אדלר: מה זה אומר?
אורלי לוי אבקסיס: תפרטי לי את זה.
<חיה אדלר: יש תקרות שונות להרכבים משפחתיים.
<חיה אדלר: אם זה חייל נשוי זאת סוגיה אחת, אם זה חייל שמבקש להוריו אז תלוי אם ההורים עובדים - -
אורלי לוי אבקסיס: מה זה "להוריו"?
<חיה אדלר: יש חוקת תשמ"ש שמחשבת ממש בדומה לביטוח לאומי שמחשבים קצבה לצורך העניין: הרכב משפחתי של הורים קטינים, הכנסה וכו'.
<חיה אדלר: יש ממש חוקה שמעוגנת בפקודה איך לחשב.
אורלי לוי אבקסיס: שלא עודכנה משנות ה-80, אבל בסדר.
אורלי לוי אבקסיס: לא אושררה בוועדה מאפריל 1980.
<חיה אדלר: אבל התקרות שלה עודכנו - -
אורלי לוי אבקסיס: מה זה אומר בשורה התחתונה?
אורלי לוי אבקסיס: חייל מגיע ממצב כלכלי מאוד קשה.
אורלי לוי אבקסיס: אני יכולה לספר לך שאני הייתי עוזרת למי שהיום הוא בעלי להתקיים ולתת לו דמי כיס כשהוא הולך לצבא.
אורלי לוי אבקסיס: הוא היה לוחם קרבי.
אורלי לוי אבקסיס: אבל השורה התחתונה – אם ההורים לא יכולים לעשות את זה?
<חיה אדלר: אני אתייחס לזה.
אורלי לוי אבקסיס: בכמה אנחנו מדברים?
אורלי לוי אבקסיס: אם אתם קולטים שנקלט למערך הצבאי חייל בודד או חייל שלהורים שלו אין היכולת לתת לו את המינימום הדרוש – וזה באמת לא מינימום, בואו נשים את זה על השולחן – איך אתם נכנסים לנעליים האלה שמה שההורים לא יכולים לתת הצבא נותן, אם בכלל?
<חיה אדלר: למרות האילוצים התקציביים היום הצבא משקיע למעלה מ-300 מיליון בעולם הזה שנקרא "סיוע כלכלי" - -
אורלי לוי אבקסיס: פר-חייל שבא עכשיו.
<חיה אדלר: אני אסביר.
<חיה אדלר: אם שאלת לגבי התשמ"ש – זה סיוע לפי חוקה.
<חיה אדלר: אנחנו כפופים לחוק ולמבחן ההכנסות.
<חיה אדלר: - - - יכולה להגיע ל-3,000 שקל.
<חיה אדלר: זה לא מגיע לסכומים האלה כי אנחנו נותנים השלמה.
<חיה אדלר: הוא אמור למצות את ההכנסה שלו במקומות העבודה אם הוא יכול לעבוד - -
אורלי לוי אבקסיס: אבל אם הוא קרבי איך הוא יכול לעבוד?
<חיה אדלר: לא, אני מדברת על ההורים – השלמת תשמ"ש להורים.
<חיה אדלר: למג"ד בגדוד יש סט שלם ומגוון של כלים לסייע לחייל כלכלית לפי שיקול דעתו.
<חיה אדלר: דרך אגב זה לא קשור לחוקה יבשה של חישוב כלכלי.
<חיה אדלר: הוא יכול לתת לו תווים לקניות, הוא יכול לתת לו מענקים, הוא יכול לתת לו ציוד שהוא צריך לבית – שולחן, מיטה וכו'.
<חיה אדלר: יש כלים שאנחנו מעדכנים אותם כל שנה ומתאימים אותם.
אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה להגיד לך משהו: אחיין שלי נמצא ביחידה קרבית מאוד איכותית, והם היו צריכים לעשות מגבית בין החיילים כדי לעזור לחייל עולה חדש שלהורים שלו אין אפילו מקרר, ולא היה הסדר מתוך הצבא לעשות את זה.
<חיה אדלר: אני לא יודעת להתייחס למקרה ספציפי.
אורלי לוי אבקסיס: אם היה כלי כזה הם היו יודעים עליו.
אורלי לוי אבקסיס: אלה חבר'ה אינטליגנטיים ברמות-על.
אורלי לוי אבקסיס: הם יודעים מה החוק אומר, ויודעים איפה הם יכולים לבקש סיוע.
אורלי לוי אבקסיס: זה לא חבר'ה שאמרו, אוקיי, בואו נעשה מצווה, אלא רק לאחר שסיימו את הבדיקות שלהם נאלצו בין לבין עצמם לעשות את זה.
אורלי לוי אבקסיס: דרך אגב, מי ששילם את זה אלה בטח ההורים שלהם.
<חיה אדלר: יש כלים כאלה, בטח במערך הלוחם.
אורלי לוי אבקסיס: מי יודע על הכלים האלה?
אורלי לוי אבקסיס: איך אתם מביאים לידיעתם את הכלים האלה?
<חיה אדלר: אלה כלים שנמצאים ברמת המפקדים בגדוד – לא במטה הכללי ולא רחוק משם.
<חיה אדלר: הם מועברים לגדוד.
<חיה אדלר: אני אומרת את זה – יכולים לצחוק כאן - -
<חיה אדלר: 300 מיליון שקלים מושקעים בעולם הסיוע לחיילי החובה.
<חיה אדלר: אנחנו בודקים כל הזמן שהכלים מתאימים, אנחנו מעדכנים סכומים.
<חיה אדלר: יש דירקטיבה ברורה של הרמטכ"ל לא לפגוע בתחום הזה למרות האילוצים התקציביים מסביב.
<חיה אדלר: אני יכולה להגיד לך את זה בלב שלם.
<חיה אדלר: אין לי גם בעיה לבדוק את המקרה הספציפי הזה, אם את רוצה.
<חיה אדלר: אבל יש כלים כאלה.
אורלי לוי אבקסיס: אני אעביר לך אותו.
חיים כץ: מי זה איתי שחר?
<איתי שחר: זה אני.
<איתי שחר: אני אשמח לדבר.
<איתי שחר: קודם כול חבל שהם לא פנו לעמותת "בית חם לכל חייל" - -
<חיה אדלר: קודם כול חבל שהם לא פנו למפקדים שלהם, לא לעמותת "בית חם" - -
<איתי שחר: - - עמותת "בית חם לכל חייל" הייתה מסדרת מקרר - -
<חיה אדלר: - - צה"ל נושא באחריות על הדברים האלה.
<איתי שחר: אני רוצה לספר לך כמפקד בחטיבת הנח"ל- -
אורלי לוי אבקסיס: אתה מודע לארגז הכלים שהיא דיברה עליו?
<איתי שחר: אני לא מודע לזה.
<אמנון לורך: המתמחה שלי - -
חיים כץ: סלח לי, היא חברת כנסת אז היא יכולה לעשות מה שאסור.
חיים כץ: אבל בטח לא אתה.
<איתי שחר: אני הייתי בהתחלה מפקד טירונים, ויותר מאוחר הייתי מפקד בגדוד.
<איתי שחר: בתור מפקד טירונים היינו צריכים לדאוג למזרונים, למפזרי חום לדירות של חיילים בודדים ולחיילים מעוטי יכולת שנמצאים במצב נורא ואיום.
<איתי שחר: לי אישית היו חיילים שאתה בא לבתיהם ואתה רואה שאין מיטות – שלא לדבר על אוכל לפעמים.
<איתי שחר: מצב באמת איומים.
<איתי שחר: בעזרת עמותות – אם זה "בית חם לכל חייל" ו"אח גדול" ועוד הרבה עמותות שאני לא זוכר את השם שלהן שעוזרות ונהנות.
<איתי שחר: אלה הבעיות הקטנות יחסית.
<איתי שחר: אחרי זה אתה מגיע לגדוד וחיילים הם במצב באמת בעייתי.
<איתי שחר: שיא השפל הוא שחייל צריך לצאת הביתה בשבת כדי לעבוד כדי לממן את החוב הכספי.
<איתי שחר: אני יכול להגיד לך שמי שעזר זאת דווקא הכנסייה הנוצרית בירושלים – לא הצבא ולא אף גוף ממשלתי או מדיני.
<איתי שחר: הכנסייה הנוצרית הייתה מחלקת מלגות.
חיים כץ: שמע, הדיון פה הוא על השכר של החיילים.
חיים כץ: אנחנו הולכים למקום אחר.
אורלי לוי אבקסיס: חיים, הדיון פה הוא על חיילים מעוטי יכולת.
<רן מלמד: הדיון הוא לא על השכר, זאת בדיוק הבעיה.
אורלי לוי אבקסיס: היא אומרת שהמפקדים בשטח יודעים, אבל הוא אומר שהוא נאלץ לפנות לעמותות.
חיים כץ: כשנקצץ את התקציב של מערכת הביטחון המצב ילך ויחמיר.
חיים כץ: אנחנו כל אלה שצועקים לקצץ את תקציב מערכת הביטחון.
חיים כץ: אז בין מימון ההורים לבין ביטחון אנחנו נממן את ההורים ונבקש ביטחון.
אורלי לוי אבקסיס: חיים, אתה חושב שאין קצפת בצבא?
אורלי לוי אבקסיס: זה הכול או ביטחון או זה?
אורלי לוי אבקסיס: מספיק הפדיחה שהם עשו עם הרכבים שעלו לנו כמה מיליונים.
חיים כץ: זה דברים קטנים.
אורלי לוי אבקסיס: הדברים האלה יכלו להחזיק הרבה משפחות.
חיים כץ: אלה דברים קטנים.
<גליה ירדני: אני קצת מתרגשת אז אני אקרא מהדף.
חיים כץ: קחי את הזמן שלך, תקראי מהדף.
חיים כץ: אם את מתרגשת אנחנו נבקש לא להפריע לה.
<גליה ירדני: שלום, שמי גליה, ואני אם חד הורית לארבעה ילדים, תושבת ירושלים.
<גליה ירדני: אינני מקבלת דמי מזונות, ואני עובדת בשתי עבודות כדי לפרנס את משפחתי ללא הצלחה.
<גליה ירדני: בני לוחם חי"ר בדוכיפת, ובמהלך שירותו פנינו לצבא בבקשות לסיוע.
<גליה ירדני: היו כמה ביקורי בית אצלנו, אך בסופו של דבר לא קיבלנו סיוע כספי.
<גליה ירדני: בני מרוויח כלוחם 700 שקל.
<גליה ירדני: כיצד אני כאם יכולה לסייע לו כשהוא זקוק לנעלי ספורט חדשים או לביגוד מחמם לחורף?
<גליה ירדני: אף יותר מכך, לעיתים הייתי זקוקה לסיוע שלו כדי לשרוד ולעבור תקופות קשות.
<גליה ירדני: הוא נאלץ לעבוד באבטחה ובחלוקת עיתונים במהלך חופשותיו כדי לסייע למשפחה.
<גליה ירדני: לדעתי, זהו מצב מביש כשלוחם אשר מסכן נפשו יום-יום בעבור המדינה נאלץ להשלים הכנסה בחופשות המעטות שניתנות לו כדי להתגבר על קשיים כלכליים.
<גליה ירדני: תודה.
אורלי לוי אבקסיס: חיה, להעביר לך את זה פרטני כדי שתטפלו בזה?
חיים כץ: עוד מישהו ביקש?
רינה פרנקל: אני רציתי לשאול האם אתם באמת נותנים סיוע לכל מי שזקוק לכך?
רינה פרנקל: עכשיו שמענו שכנראה לא.
רינה פרנקל: אם אלה שמתביישים ולא אומרים לכם שהמצב בבית ממש קשה – איך מגלים?
רינה פרנקל: כנראה, הם בכלל לא מקבלים סיוע.
רינה פרנקל: כדי שהמצב יהיה יותר טוב – אני נדהמתי לשמוע שמשנת – אני לא יודעת כמה – המשכורות לחיילים לא עלו.
רינה פרנקל: לדעתי, זה מצב מאוד גרוע כי אלה הילדים שלנו שמשרתים, ואנחנו צריכים לדאוג גם להם שיהיה להם מה לאכול ושלא יהיו נזקקים.
<רן מלמד: אני רן מלמד מעמותת ידיד.
<רן מלמד: אני רוצה, ברשותכם, לדבר על אוכלוסייה קצת אחרת שלה הפתרונות התקציביים הם הרבה יותר קטנים מאשר פתרונות גלובליים שיעלו הרבה מאוד כספים.
<רן מלמד: אנחנו קיבלנו פנייה לפני כחצי ב מכלא 4 ומכלא 6.
<רן מלמד: שם נחשפנו למאות חיילים שעוברים בבתי הכלא בדרך כלל בגלל עריקות בגלל מצוקה כלכלית.
<רן מלמד: הם מגיעים לכלא, והחובות שלהם ממשיכים לגדול בחוץ כי הם לא מקבלים סיוע בזמן שהם נמצאים בכלא.
<רן מלמד: הצבא פועל בדרך כלל כדי לשחרר אותם כדי שלא יצטרך לקחת עליהם אחריות - -
אורלי לוי אבקסיס: לשחרר אותם משירות.
<רן מלמד: לשחרר אותם משירות.
<רן מלמד: התוצאה היא שהם יוצאים לשוק האזרחי עם הרבה מאוד חובות שחלקם חובות שנוצרו על-ידי ההורים שנמצאים במצוקה כלכלית ופתחו חשבון בנק על שם הילד ולקחו ממנו פנקס צ'קים ופיזרו כי לא הייתה ברירה אחרת.
<רן מלמד: הם יוצאים לחיים כאילו חדשים עם מצוקה כלכלית מאוד גדולה.
<רן מלמד: אנחנו הצענו לסייע לאותם חיילים בתוך הכלא ולפתור להם את הבעיות הכלכליות – לא בקטע של לתת כסף, אלא לתת סיוע משפטי ולהגיע להסדרים וכדומה.
<רן מלמד: הצבא רצה מאוד.
<רן מלמד: זה עלה לצבא 100,000 שקל.
<רן מלמד: הצבא לא מצא את הכסף כדי לעשות את זה.
אורלי לוי אבקסיס: יש להם קופה של 300 מיליון.
<רן מלמד: אותם חיילים מוצאים את עצמם היום מגיעים אלינו כשהמצב הכלכלי שלהם הרבה יותר קשה.
<רן מלמד: אז זאת נקודה אחת שלטעמי, לפחות, במעט מאוד כסף אפשר לפתור אותה.
חיים כץ: איפה המכתב?
<רן מלמד: יש, אני אעביר לך.
<רן מלמד: נקודה שנייה: כשחייל מתגייס היום לצבא הוא לא נדרש לקנות ציוד כי צה"ל אומר, אני אנפק לך כל מה שאתה צריך לצורך השירות הצבאי.
<רן מלמד: בפועל הדברים הם לא כך.
<רן מלמד: חיילים צריכים להוציא בממוצע 1,000 שקל לפני כניסתם לצבא כדי לרכוש ציוד שנדרש על-ידי הצבא, על-ידי מפקדים – לפעמים מפקדים בשטח.
<רן מלמד: זה גם אחד הנושאים שהוועדה צריכה לתת את הדעת ולטפל בו.
אורלי לוי אבקסיס: חיים, יש לי רעיון.
<רן מלמד: אגב, הכול ממוסמך, כולל תשובות הרמטכ"ל.
<רן מלמד: אני אשמח לתת לכם.
חיים כץ: חברי הכנסת הם בגיל כזה שעברו עם הילדים שלהם בגדול.
חיים כץ: לא כולם, אבל בגדול עברו צבא, ועברנו דרך "ריקושט".
<רן מלמד: אפשר לעשות גם לא "ריקושט".
<רן מלמד: אפשר לעשות בדרך אחרת, אגב.
חיים כץ: אני עברתי דרך "ריקושט".
אורלי לוי אבקסיס: חברים שהיו כאן, חלקם פעם גם בוועדה הזאת – אז מ"גשר" מקסים לוי ז"ל שאתה מכיר אותו ויהודה לנקרי – הגישו הצעת חוק שבתחילת שנת לימודים יהיה סל לאימהות מעוטות יכולת, שאמור לעזור לרכוש את הציוד לתחילת שנת הלימודים, וכל תחילת שנה הם יקבלו כ-1,000 שקל.
אורלי לוי אבקסיס: למה לא נעשה הצעת חוק שתדבר בדיוק על אותו דבר?
חיים כץ: אני בעד שתגישי הצעת חוק כזאת, אני אצביע בשבילך במליאה אחרי שוועדת שרים תאשר לך את זה.
אורלי לוי אבקסיס: תהיה הצעת חוק של ועדת עבודה ורווחה, של כל החברים בה ושל היושב-ראש בראשה.
חיים כץ: בואי נתעסק קודם במה שאנחנו יודעים לעשות.
<חיה אדלר: אני אשמח לומר שאפילו את זה אנחנו עושים.
<חיה אדלר: לשאלתך על שלב המלש"ב, יש היום קרן - - -
חיים כץ: אני לא חושב שהצבא מחליף את הביטוח הלאומי.
<חיה אדלר: אבל כהכנה לגיוס אנחנו נותנים.
<חיה אדלר: היום יש לנו בלשכת הגיוס משהו חדש מהשנה האחרונה - -
חיים כץ: מה אתם נותנים, תלושים ל"ריקושט"?
<קריאה: 350 שקל.
חיים כץ: ומה אני אעשה עם 350 שקל?
<חיה אדלר: את ההצטיידות הראשונית.
<אמנון לורך: בשביל זה צריך לתת לך לצאת בטירונות ל"ריקושט", כי נעליים אי אפשר לקנות בלי שהרגליים שלך שם.
<אמנון לורך: לא נותנים לאף אחד לצאת.
חיים כץ: נותנים, נותנים.
חיים כץ: גם אני הייתי בצבא, והבנים שלי קצינים.
חיים כץ: ההורים מתערבים בצבא.
חיים כץ: מצלצלים אליו הורים – למה הוא שומר ככה, ולמה הוא עושה ככה.
חיים כץ: הילדים מפונקים.
חיים כץ: שמע – אני אומר לך, שלושה בנים – שני לוחמים; אחד אפילו היה מדריך בבית הספר לקצינים.
חיים כץ: הדור של היום זה לא הדור שלנו.
חיים כץ: אני לא עירבתי את ההורים שלי בצבא, ואני רואה את ההורים שפונים לבן שלי כל יום.
אורלי לוי אבקסיס: אתה מדבר על אוכלוסייה יותר חזקה.
אורלי לוי אבקסיס: האוכלוסייה החלשה לא יודעת להתערב.
<אמנון לורך: אני לא פניתי לאף מפקד לשני החיילים הקרביים שלי.
חיים כץ: אתה לא בגיל של היום, אתה אולי רוצה להיות צעיר.
<אמנון לורך: אני לא דיברתי עם מפקד של אף אחד מהם.
חיים כץ: אז אתה תותח.
חיים כץ: הבן שלי קצין, אבל מצלצלים עשרות הורים.
אורלי לוי אבקסיס: עשרות ההורים האלה הם הורים חזקים.
חיים כץ: אורלי, עשית מזה שכונה.
חיים כץ: את צעקת – הם עשו - - -.
אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לדעת למה אותו מפקד לא ידע על - - -
חיים כץ: הם יענו לך עוד מעט.
חיים כץ: סליחה, סליחה.
חיים כץ: מאחר שזה הפך להיות שכונה, אנחנו הבנו מה שאתם רוצים.
חיים כץ: נראה מה אנחנו יודעים לעשות עם זה.
חיים כץ: היום יום שני, ד' בסיוון התשע"ג, 13 במאי 2013.
חיים כץ: הנושא הוא תקנות הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות (סדרי בחינות) (תיקון מס' 2), התשע"ג-2013.
<שמרית שקד גיטלין: תודה רבה.
<שמרית שקד גיטלין: ועדת העבודה, הרווחה והבריאות חוקקה את חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות אשר מסדיר את העיסוק בהרבה מאוד מקצועות בריאות שונים.
חיים כץ: כמה חוקים כאלה.
<שמרית שקד גיטלין: זה בעצם חוק שנחקק בשלבים.
<שמרית שקד גיטלין: היום החוק קובע שבשביל לקבל תעודת קלינאי תקשורת ותעודת קרימינולוג קליני שאלה שני מקצועות שמוסדרים במסגרת החוק, אדם צריך להיות בעל בסיסי בשפה העברית.
<שמרית שקד גיטלין: התקנות שמבקשת להתקין שרת הבריאות מיישמות את ההוראה בחקיקה הראשית ומבקשות לקבוע מהו הידע הבסיסי בשפה העברית שאותו צריך לרכוש בן אדם כדי לקבל תעודה.
<שמרית שקד גיטלין: אני אקריא את התקנות: בתוקף סמכותי לפי סעיף 15(ב), 17 ו-49(א) לחוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות התשנ"ח - 2008 (להלן- החוק), לאחר התייעצות עם הוועדות המייעצות, ובאישור ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת, אני מתקינה תקנות אלה: אני רק אקריא מה יש היום בתקנה משנה (ב) שמוצע להחליף.
<שמרית שקד גיטלין: היום התקנה אומרת שמי שמבקש תעודת קלינאי תקשורת רשאי להיבחן בשפה הערבית או בשפה האנגלית רק אם עמד קודם לכן בבחינת ידע בסיסי בשפה העברית.
<שמרית שקד גיטלין: כעת כאמור מוצע להחליף את התקנה הזאת ולכתוב כך ב-(ב): ב-(1) הכוונה לבחינת הרישוי.
<שמרית שקד גיטלין: ב-(4) הכוונה לתואר אקדמי שנלמד בישראל.
<שמרית שקד גיטלין: ב-(5) יש הערה שהאולפן יכול להיות או של משרד החינוך או בפיקוח משרד החינוך ולאו דווקא של משרד החינוך.
<שמרית שקד גיטלין: אני מבקשת להעיר שייתכן שתקנות משנה (ג) ו-(ד) ינוסחו כתקנות נפרדות, ולאו דווקא כתיקון לתקנות הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות.
חיים כץ: מישהו רוצה להגיד משהו?
<ליזי מרטין: אני ליזי מרטין מארגון "נפש בנפש".
<ליזי מרטין: אנחנו אחראים על העלייה מצפון אמריקה ואנגליה, ויושבים איתי פה גם נציגי ארגוני העולים ממדינות נוספות.
חיים כץ: יושבים פה גם כמה חברי כנסת.
חיים כץ: את רוצה שאני אציג לך אותם?
<ליזי מרטין: אני רוצה לברך את משרד הבריאות על כך שהוא משתף פעולה עם כל ארגוני העולים בצורה יוצאת דופן, ובאמת מנסה לבוא כמה שיותר לקראת העולים.
<ליזי מרטין: אנחנו מברכים על זה.
<ליזי מרטין: אנחנו נמצאים איתם בקשר יומיומי, ואנחנו מודים להם על כך.
<ליזי מרטין: תיקון התקנות פוגע בעולים שלנו בצורה כזאת שזה מעכב את היכולת שלהם להתאקלם ולהיקלט פה במערך העבודה בישראל ומעכב אותם מלעבוד ולפרנס את עצמם בפרק זמן סביר מזמן העלייה שלהם.
<ליזי מרטין: אני רוצה להתייחס לכמה מהסעיפים שמצוינים פה.
<ליזי מרטין: נתחיל מסעיף מס' 6: האולפן למקצועות רפואיים ופרא-רפואיים הוא אולפן שאמור להתקיים כל כמה חודשים בכמה מוקדים בישראל.
<ליזי מרטין: יש אולפן ברעננה, בתל-אביב, בחיפה ובירושלים.
<ליזי מרטין: אני יכולה להעיד לפחות על האולפן בירושלים שהוא לא מתקיים כל כמה חודשים כמו שהוא אמור להתקיים.
<ליזי מרטין: זאת אומרת העולים פונים אלינו כל הזמן ומבקשים - -
חיים כץ: כמה עולים מהמקצועות הפרא-רפואיים עולים לארץ כל שנה?
<ליזי מרטין: מצפון אמריקה ומאנגליה מדובר על כ-150 - -
חיים כץ: לשנה?
<ליזי מרטין: כן, לשנה.
<ליזי מרטין: רופאים ופרא-רפואיים ביחד.
חיים כץ: זאת אומרת אפשר לסגור פה את בתי הספר.
חיים כץ: כל שנה מסיימים בערך 300 - -
<קריאה: בכל המקצועות.
חיים כץ: אם רק פה 150 - -
יעקב מרגי: ועוד כמה מאות ישראלים לומדים בחו"ל.
חיים כץ: אז אפשר לסגור בתי ספר.
יעקב מרגי: לא, עוד חסר.
יעקב מרגי: מניסיון אני אומר לך שחסר.
חיים כץ: אנחנו עכשיו בשלטון – כולם יהיו בריאים.
חיים כץ: אל תדאג.
יעקב מרגי: מ-77' אני מחכה לזה, זה לא עובר.
<ליזי מרטין: העניין הזה שהאולפן הרפואי הוא אופציה בשביל לקבל אישור על רמת עברית הוא לא אופציה אמתית כי הוא לא מתקיים כל כמה חודשים כמו שהוא אמור להתקיים.
<ליזי מרטין: אנחנו כבר דנו איתם על זה, והבעיה ידועה.
<ליזי מרטין: דבר שני, לגבי האולפן, מה שנאמר בסעיף (5) "רמה ג' לפחות" – רמה ג' היא רמה די גבוהה, ורוב העולים שלנו לא מגיעים לרמה ג' תוך כמה חודשים.
<ליזי מרטין: מה גם שהם צריכים להשתתף באולפן הזה שאורך חמישה חודשים.
<ליזי מרטין: אז אם הם צריכים לחכות עד שהם מקבלים את הרישיון, ואז צריכים לחכות פרק זמן נוסף של חמישה חודשים לפחות כדי ללכת לאולפן – אנחנו מדברים על אנשים שמגיעים לארץ ולא יכולים לעבוד מינימום שנה.
<ליזי מרטין: אז איך אפשר להגיד לאנשים, בואו, תעלו לישראל מארצות-הברית ומצרפת כשאנחנו אומרים להם ישירות שהם לא יוכלו להשתכר.
חיים כץ: איך את רוצה שהם יעבדו אם הם לא יודעים את השפה?
חיים כץ: אני לא יודע אנגלית.
חיים כץ: הגעתי מאתיופיה – מה מעניין אותי "ישתכר – לא ישתכר" – איך הוא ייתן לי טיפול?
<ליזי מרטין: אני מסכימה עם העיקרון של משרד הבריאות.
<ליזי מרטין: גם רופאים וגם קלינאי תקשורת חייבים לדבר את השפה.
<ליזי מרטין: השאלה היא איך אנחנו בתור מדינה שרוצה לעודד עלייה - -
חיים כץ: מי שחשוב פה קודם כול הוא המטופל.
חיים כץ: אם לא יודעים לתת שירות למטופל שלא יעבוד, שילך ללמוד.
חיים כץ: אם אני בא לארצות-הברית אני יכול לעשות תיאוריה בעברית ברכב?
חיים כץ: רק באנגלית.
<ליזי מרטין: אני מסכימה, אבל - -
חיים כץ: אנחנו מפונקים במדינה שלנו.
חיים כץ: מי שצריך לעלות ורוצה לחיות בארץ הזאת שילמד עברית, במיוחד במקצועות הרפואה.
חיים כץ: אם אני לא יודע לתקשר, אני לא יודע להסביר לו מה יש לו - -
<ליזי מרטין: מאה אחוז, אני מסכימה.
<ליזי מרטין: אבל אז אולי צריכה להיות אפשרות לעולים האלה ללמוד עברית בחו"ל לפני שהם באים – והם מוכנים כולם לעשות את זה - -
<ליזי מרטין: - - ולהיבחן לפני שהם יבואו.
<ליזי מרטין: - - ואז הדבר לא יעכב אותם מלעבוד אחרי שהם יגיעו.
חיים כץ: שמעון, בבקשה.
שמעון סולומון: לפני שאני אתייחס למהות של העניין צריך לשים בפרופורציה שהמרכז כאן הוא המטופל.
שמעון סולומון: יש אפילו אמירה של הרופאים שחצי מהפתרון נמצא בפציינט, בהסבר שהוא נותן על המחלה שלו שעל בסיס זה עושים את האבחון.
שמעון סולומון: אז נכון שיש לעודד את העלייה ולעודד כמה שיותר שיבואו וימצאו עבודה, אבל צריך לראות מה המטרה בסופו של דבר.
שמעון סולומון: אנחנו משרתי ציבור כל אחד בתחומו, ואנחנו צריכים לראות מה טוב לאזרחים.
שמעון סולומון: אם אנחנו מסכימים על זה אני רוצה לדעת למה רק בשני התחומים האלה – מה הנימוק המקצועי העיקרי לכך שבשני המקצועות האלה דווקא ולא באחרים; שנית, אם אנחנו מסכימים על מה שאני אומר עכשיו – יש כל כך הרבה גופים.
שמעון סולומון: הסוכנות עכשיו שינתה פאזה לחלוטין – מטיפול בארץ לאקטיביזם חברתי.
שמעון סולומון: עכשיו הם פועלים בעולם.
שמעון סולומון: מי שעומד בראש העניין הזה היה בלונדון השבוע – ניר להב.
שמעון סולומון: זאת אומרת אם עושים את החיבורים האלה טרם ההגעה לפה אפשר ללמוד אולי אפשר לייעל את זה יותר.
חיים כץ: חבר הכנסת מרגי, בבקשה.
יעקב מרגי: התקנות בעיקרון מבורכות.
יעקב מרגי: אין ספק שהדאגה היא קודם כול למטופל.
יעקב מרגי: אבל כשאני קורא את התקנות זה בבחינת לקח דבק טוב, הדביק עם הדבק וגם נותן מסמרים.
יעקב מרגי: אם הדבק טוב, למה צריך מסמרים?
יעקב מרגי: בתקנה (ג) נאמר: "אישור על היותו בעל ידע בסיסי בשפה העברית כמפורט בתקנה (ד)".
יעקב מרגי: ובתקנה (ד) יש חזרה: "הוכיח מבקש, להנחת דעתו של המנהל, כי התקיים בו אחד מאלה (1).
יעקב מרגי: אם הוא עבר בחינה בשפה העברית".
יעקב מרגי: אני מתאר לעצמי שאם הוא עבר בחינה בשפה העברית אז גם מחייבים אותו "עמד בהצלחה בבחינת "יעל""- -
<קריאות: זה "או".
יעקב מרגי: אם כך, אני עוצר פה.
חיים כץ: חבר הכנסת שטבון, בבקשה.
יוני שטבון: אני קיימתי לפני חודשיים פורום של העולים הצרפתים פה בכנסת.
יוני שטבון: אני גם גדלתי במשפחה שעלתה מצרפת, ואבא שלי הוא רופא, מנהל מחלקה.
יוני שטבון: כשמסתכלים רק על הצד של המטופל זאת אמירה חותכת מדי.
יוני שטבון: יש לנו אחריות כלפי העלייה, ויש לנו אחריות כלפי אלה שנותנים שירות.
יוני שטבון: מסיפורים שאני מקבל למייל שלי מדי שבוע אני קורא על חבר'ה צעירים, זוגות צעירים שעולים מצרפת ומשאר ארצות אירופה שלא מוצאים עבודה, וחוזרים חזרה לחו"ל.
יוני שטבון: יש מושג שנקרא "עליית בואינג" – אנשים גרים בארץ ונמצאים על הציר לחו"ל כל הזמן.
יוני שטבון: לאורך זמן אנחנו מאבדים אותם.
יוני שטבון: אני יכול לספר על תהליך שאני מכיר באופן אישי ובהיבט המשפחתי שנכון שהשפה היא דבר קריטי אבל אי אפשר להפוך את זה למאה אחוז.
יוני שטבון: אנחנו מכירים את המציאות – בן אדם נכנס לעבודה – ואנחנו במדינת ישראל, ובמיוחד כשזה שיח רפואי אנשים לומדים תוך כדי תנועה.
יוני שטבון: ככל שאנחנו מקשים יותר על החבורה הזאת, במיוחד במקצועות הפרא-רפואיים שזאת הסוגיה הכי בעייתית – אנחנו צריכים למצוא מערכת איזונים שמקלה על החבורה הזאת.
יוני שטבון: לצערי, היום מדינת ישראל פחות עסוקה בעלייה.
יוני שטבון: הקו של הסוכנות שהזכיר קודם חבר הכנסת סולומון, מובילה קו של חינוך ופחות קו של עלייה.
יוני שטבון: נפגשתי עם שרת הקליטה סופה לנדבר השבוע, ואנחנו מבינים שיש פחות מגמה של עלייה לארץ, והציר שפגשתי גם בפורומים שאני עושה עם העלייה הצרפתית הוא ציר שתוקע את החבורה הזאת לעלות לארץ.
יוני שטבון: אני אשמח אם בוועדה הזאת נמצא מערכת של איזונים ולא מערכת חותכת רק של השפה העברית.
רינה פרנקל: לדעתי, הידע של השפה העברית הוא מאוד קריטי במקצוע של רופא וגם במקצועות הפרא-רפואיים.
רינה פרנקל: פה צריך מאוד להבין על מה מדובר ולא לעשות טעויות אנוש שיכולות לקרות במצבים האלה.
רינה פרנקל: אם יש בעיה להמתין כמה חודשים עד לתחילת אולפן צריך לפתור אותה באופן פרטני.
רינה פרנקל: לא מדובר כל כך במספר אנשים גדול, אלא ב-150 בשנה בסך-הכול.
<ליזי מרטין: רק מצפון אמריקה ומאנגליה.
<ליזי מרטין: יש גם מצרפת - -
רינה פרנקל: אז לא מדובר בכמויות.
רינה פרנקל: בערים מרכזיות אפשר לעשות אולפן בתדירות קצת יותר גבוהה עם מספר משתתפים קטן יותר, אבל בכל זאת לעשות את זה.
יעקב מרגי: זה לא תלוי בהם, האולפנים.
רינה פרנקל: זה לא תלוי, אבל צריך לפנות לכל מי שאחראי על האולפנים.
<מלי גיל: שמי מלי גיל, ואני מייצגת את קלינאי התקשורת.
<מלי גיל: אני רוצה להסביר למי שאולי לא מצוי במהות המקצוע הזה – מהותו קודם כול זה שפה.
<מלי גיל: באמצעותה התקשורת עם הילד או עם המבוגר.
<מלי גיל: זאת אומרת אם אנחנו מטפלים בילד או במבוגר שהוא לקוי בשפה, ואנחנו לקויים בשפה אנחנו בעצם לא יכולים לרפא את הילד, לקדם אותו ולטפל בו או המבוגר.
<מלי גיל: לבי-לבי עם העולים, ואני הייתי מאוד רוצה לעזור.
<מלי גיל: יש כאן שני תחומים שאינם נושקים זה לזה - -
<מלי גיל: אני בדרך כלל מבית שמאי בעניין השפה כי קלינאית תקשורת שאינה רהוטה בשפתה לא יכולה לטפל בתחום השפה.
חיים כץ: דיברת יפה.
<מלי גיל: אני רק רוצה להוסיף מילה אחת – אפילו אני אומרת שכאן זה מבית הילל, החוק הזה.
חיים כץ: כן, אני יודע.
חיים כץ: כן, אדוני, אחרון הדוברים.
<אלאן זיטון: שלום.
<אלאן זיטון: אני ד"ר אלאן זיטון מעמותת עולים "גבהים".
<אלאן זיטון: עשיתי עלייה – כמו שאתם שומעים את המבטא שלי - -
חיים כץ: ב"גבהים" לקחו אותך קודם - -
<אלאן זיטון: לא, אני אחד המייסדים של "גבהים".
חיים כץ: קודם כול לומדים עברית שם, נכון?
<אלאן זיטון: אני למדתי עברית לבד.
חיים כץ: אבל אלה שמביאים אותם ב"גבהים".
<אלאן זיטון: מביאים להם גם אולפן עברית.
חיים כץ: יש מישהו בכנסת שמעורה שם?
<אלאן זיטון: ודאי.
חיים כץ: קוראים לו יאיר שמיר?
<אלאן זיטון: נכון.
חיים כץ: הוא מתעסק?
חיים כץ: צדיק.
<אלאן זיטון: הוא היה היושב-ראש.
<אלאן זיטון: עלייה זה תהליך מאוד מורכב ומאוד קשה.
<אלאן זיטון: אני עשיתי עלייה בעצמי.
<אלאן זיטון: קיבלתי עלייה דלוקס כי באתי עם עבודה.
<אלאן זיטון: בגלל שהעלייה שלי הייתה קלה אני רוצה לתת את זה גם לאחרים.
<אלאן זיטון: עלייה זה להתמודד עם השפה, זה לשנות את הקשרים שלכם במדינה – אתם מוותרים על כל מה שהיה לכם, ואתם עושים משהו חדש לגמרי.
<אלאן זיטון: מבקשים מכם להתמודד עם הילדים, מבקשים מכם להתמודד עם השפה, עם האדמיניסטרציה, מבקשים מכם לעשות מבחן כשאתם עובדים כבר 10 שנים במקצוע שלכם.
<אלאן זיטון: זה לא עניין פשוט מאוד.
<אלאן זיטון: בתור רופא אם מישהו אומר לי עכשיו לעשות מבחן ברפואה, הסיכוי שאני אעשה את זה היום הוא אפס.
<אלאן זיטון: אני צריך ללמוד עוד שנה כדי ללמוד את המבחן של רפואה מחדש.
חיים כץ: אם אתה בא לארצות-הברית נותנים לך לעבוד בתור רופא?
<אלאן זיטון: רגע, אני רוצה להגיד לך.
<אלאן זיטון: בדקתי בדיוק מה קורה באירופה - -
יעקב מרגי: יותר קל בארצות-הברית.
<אלאן זיטון: דווקא לא.
<אלאן זיטון: אמרת "בית הילל"?
<אלאן זיטון: אני רוצה להגיד שישראל זה באמת בית הילל.
שמעון סולומון: שפה זה קריטי.
<אלאן זיטון: אני רוצה להגיד משהו על אירופה - -
שמעון סולומון: רגע, שפה - -
חיים כץ: הוא אומר לך.
<אלאן זיטון: דיברתי עכשיו עם האיחוד האירופי וקיבלתי מ-european commission את התנאים שהם דורשים מישראלים.
<אלאן זיטון: ההבדל בין אירופה לבין ישראל הוא שבאירופה אומרים: קודם כול אני מקבל אותך, ואז אני בודק אותך.
<אלאן זיטון: בישראל זה הפוך.
<אלאן זיטון: בישראל זה הפוך מאירופה: קודם כול אני בודק אותך, ואם אתה עובר את המחסומים - -
יעקב מרגי: אין לנו הרבה חומרי גלם להתנסות עליהם.
<אלאן זיטון: באירופה זה קודם כול – תבוא אלינו.