GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיקי רוזנטל: דבר שני, העניין הזה שמפטרים אותך כל פעם שמחליפים קבלן – זה בדיוק השערורייה.
חיים כץ: זה לא רק אצלם.
חיים כץ: זה בעיה כלל-משקית.
מיקי רוזנטל: נכון, אבל האוניברסיטה – אני צריך לומר גם מילים לטובת האוניברסיטה.
מיקי רוזנטל: אוניברסיטת בן גוריון בסיבובים הקודמים הלכה צעד ניכר כלפי עובדות הניקיון וגם הבטיחה חלק מן הזכויות שלהן.
מיקי רוזנטל: צריך לומר את זה.
מיקי רוזנטל: אני אומר את זה כי אני גאה.
חיים כץ: מה זה הזכויות שלהן?
מיקי רוזנטל: כאשר אני התחלתי, הייתי שם לראשונה לפני כ-7 שנים באיזה מאבק.
מיקי רוזנטל: הן היו עובדות קבלן וכל חצי חודש היו זורקים אותן לרחוב בלי לשלם להן זכויות, אפילו בלי לשלם להן פיצויים.
מיקי רוזנטל: תקשיב, אני אומר לך את זה.
חיים כץ: לא בסדר.
חיים כץ: אבל לא מגיע פרס לאוניברסיטה על זה שהם התנהגו כחוק.
מיקי רוזנטל: נכון, אבל הם השתפרו.
מיקי רוזנטל: צריך להגיד שאנשים מתקנים.
מיקי רוזנטל: זה יופי.
מיקי רוזנטל: אבל עדיין יש זכויות שלא ניתנות.
מיקי רוזנטל: מבחינת האוניברסיטה העובדות האלה שקופות.
חיים כץ: בואו נלך קדימה, בוא נראה טיפה קדימה.
חיים כץ: אני רוצה לשמוע דווקא את המעסיק.
חיים כץ: יש לי אליך שאלה לגבי ימי המחלה.
חיים כץ: כאשר אתה מעסיק עובד או עובדת, כאשר היא פורשת אתה לא משלם לה ימי מחלה שנצברו?
<אילן שמעוני: אני עו"ד אילן שמעוני, אני יושב-ראש ארגון חברות הניקיון בישראל.
<אילן שמעוני: אני רוצה לענות לשאלה הישירה שלך ואחרי זה לתקן ולעדכן את מי שלא מעודכן.
<אילן שמעוני: בכל המגזר הפרטי, למעט המגזר המדינתי-ציבורי, אין מושג שקוראים לו פדיון ימי מחלה.
<אילן שמעוני: בגמר חשבון יש פדיון ימי חופשה.
<אילן שמעוני: כל שאר זכויות הוותק, ברגע שיש חילופי מעבידים, בכל מקום, הן זכויות ותק בדין והעובד, עובד הניקיון מקבל אותן במלואן, גם לנושא שכר.
חיים כץ: כאן אתה לא מחדש כלום.
חיים כץ: אנחנו מדברים ספציפית על ימי מחלה.
<אילן שמעוני: לגבי ימי מחלה, אין במגזר הפרטי, גם אין בדין, פדיון ימי מחלה.
חיים כץ: יפה, אז מה אכפת לך שאם יש להן חופשה צבורה זה יירשם?
מיקי רוזנטל: למה הם לא רושמים את זה?
<אילן שמעוני: קודם כול, אני איתן.
<אילן שמעוני: בואו נתחיל מזה.
<אילן שמעוני: אני אומר עוד פעם, אין היום פרקטיקה במגזר הפרטי שמחייבת- - -
חיים כץ: כמה ימי מחלה אתה נותן לה אם חלילה היא חולה וצריכה לשכב חצי שנה, ואין לה חופש?
חיים כץ: כמה ימי מחלה אתה משלם?
<אילן שמעוני: המעסיק מחויב לשלם עד 90 יום.
חיים כץ: ואם הצבירה שלה היא אפס?
<אילן שמעוני: זה לא שייך.
חיים כץ: הוא משלם 90 יום.
<אילן שמעוני: עד 90 יום בדין, ולאחר מכן- - -
חיים כץ: אנחנו בתוך המגרש.
חיים כץ: ואם היא צברה כבר 200 יום?
<אילן שמעוני: אי אפשר לצבור יותר מ-90 יום, אדוני.
<אילן שמעוני: 90 יום זה תקרת הבטון.
<אילן שמעוני: אגב, זה נכון גם, לדעתי, למגזר הציבורי.
<אילן שמעוני: זה 90 יום.
<אילן שמעוני: על מה זה מתבסס?
<אילן שמעוני: על הרציונל שיש לנו חברת ביטוח ענקית, שקוראים לה הביטוח הלאומי.
חיים כץ: מי שאמר שזה חוק – זה לא חוק.
<אילן שמעוני: לא דיברתי כרגע על חוק.
<אילן שמעוני: אני אומר, זה הרציונל של אותה תקרה של 90 ימים.
חיים כץ: זאת אומרת, אתה נותן לה 90 יום אם יש לה צבירה של אפס, ואתה נותן לה 90 יום אם יש לה צבירה של 200.
<אילן שמעוני: בוודאי.
<אילן שמעוני: לכן בחישוב, גם בחישוב שערכה האוניברסיטה ושעורך כל מזמין שירותים נאור, יש רכיב שנקרא דמי מחלה, שזה 2.5%.
<אילן שמעוני: זה סוג של קולקטיב.
חיים כץ: אנחנו לא מדברים על זה.
<אילן שמעוני: אז זה בעניין הפדיון.
חיים כץ: תקשיב, אנחנו לא שם.
חיים כץ: אנחנו מדברים על צבירה.
חיים כץ: אין פדיון.
חיים כץ: אז מה אכפת לך?
חיים כץ: אם זה כפי שאתה אומר ואתה נותן 90 יום בכל מצב, מה אכפת לך שכל עובדת שעוברת מקבלן לקבלן עומדים לזכותה 90 ימי מחלה?
<אילן שמעוני: זה בדין, אדוני.
<אילן שמעוני: גם אם אני רוצה להיות נחמד.
חיים כץ: אז למה מחקת?
<אילן שמעוני: מי שמחק עשה טעות, אבל זה לא יעזור, זה לא משנה.
<ולנטינה ליחוטינסקי: אבל צריך לתקן את הטעות.
מיקי רוזנטל: זה לא טעות.
מיקי רוזנטל: אתם לא רוצים שיתבעו אתכם בעתיד על רצף תעסוקתי, זה כל העניין.
<אילן שמעוני: זה לא משנה.
מיקי רוזנטל: זה כן משנה, כי לא שילמתם לעובדים את מלוא הזכויות שלהם.
חיים כץ: תבין כמה אתה לא מבין בעניין: אם זה לא משנה אז כל עובד שהיה מתחיל ואין לו פדיון ימי מחלה היה מתחיל ב-90 יום.
<אילן שמעוני: לא, אני מצטער.
<אילן שמעוני: החוק קובע שעל כל יום עבודה יש יום וחצי ימי מחלה עד 90 יום, שזה התקרה.
<אילן שמעוני: לכן ציבור עובדי הניקיון, אנחנו אתכם בעניין הזה.
<אילן שמעוני: אני לא מבין מה הבעיה.
חיים כץ: למה מחקתם את הימים?
<אילן שמעוני: אני לא יודע מי מחק אבל לא משנה.
<ולנטינה ליחוטינסקי: זה כן משנה.
חיים כץ: סלח לי, אדוני, אתה לוקח את הזכויות שלהם ומסביר להם שזה לא משנה?
<אילן שמעוני: לא, אני אומר להם- - -
חיים כץ: אל תגיד.
חיים כץ: תחזיר להם את הימים.
חיים כץ: אם זה לא משנה, מה אכפת לך להחזיר?
חיים כץ: זה לא משנה.
חיים כץ: תן לכל אחת דיווח שמגיע לה 90 יום.
<אילן שמעוני: אני רוצה לדעת מי הן אותן חברות ניקיון שמעסיקות אתכן.
<אילן שמעוני: אני אפנה אליהן ואסביר להן.
<ולנטינה ליחוטינסקי: עברה כבר שנה.
<איתי סבירסקי: צהרים טובים.
<איתי סבירסקי: אני עו"ד איתי סבירסקי מ"כוח לעובדים", אני מלווה את המאבק הזה, בין היתר.
<איתי סבירסקי: אני רוצה להתמקד בנושא החלת הסכם עובדי הקבלן שנחתם בדצמבר 2012.
<איתי סבירסקי: עם כל הביקורת שלנו כ"כוח לעובדים" על ההסכם- - -
חיים כץ: הסכם לא טוב.
חיים כץ: אה?
<איתי סבירסקי: לא משנה.
<איתי סבירסקי: יש הרבה ביקורת עליו, אבל בואו נשים אותה רגע בצד.
<איתי סבירסקי: עדיין נחתם הסכם והוא מחייב.
<איתי סבירסקי: ההסכם, בין היתר, מתייחס למזמיני השירות, לא לקבלנים.
חיים כץ: גם וגם.
<איתי סבירסקי: הוא מתייחס למזמיני השירות, ואומר להם שהם יחילו על הקבלנים שאיתם הם מתקשרים רף שכר וזכויות גבוה יותר.
<איתי סבירסקי: השכר של עובדות הניקיון אמור לעלות מ-4,300 שקל, סדר גודל, שכר מינימום, ל-4,650 שקל, החל מהקיץ; קרן השתלמות – אמורות להיות הפרשות מלאות, 7.5%-2.5%, זה אין מה לומר, זה דבר יפה מאוד; הפרשות לפנסיה – בשיעור גבוה יותר; וזכויות נוספות.
<איתי סבירסקי: כל זה אמור לחול כבר עכשיו, אבל לא חל.
<איתי סבירסקי: זה לא חל גם כאן וגם במקומות אחרים.
<איתי סבירסקי: אני לא יודע אם יש כאן נציגים של משרד האוצר, לא נראה לי, אבל זה דבר שאני חושב שלוועדה הזאת יש תפקיד קריטי לברר אותו.
<איתי סבירסקי: אמנם באותו הסכם אמרו שנעשה חלוקה בין התקשרויות חדשות והתקשרויות קיימות.
<איתי סבירסקי: בהתקשרויות חדשות עם קבלנים חדשים יחול הכול בדיוק כפי שכתוב, באופן אוטומטי, אבל גם בהתקשרויות קיימות זה לא כזה רע.
<איתי סבירסקי: לפי ההסכם המזמינים, במקרה הזה האוניברסיטה, אמורים לפנות לקבלנים ולהגיד להם: צריך עכשיו לפי ההסכם שנחתם להוסיף כך וכך וכך וכך לעובדים.
חיים כץ: יש בעיה במשכורת שלהן?
<איתי סבירסקי: רק שנייה.
חיים כץ: אל תגיד "רק שנייה".
חיים כץ: יש סדר יום פה.
חיים כץ: אנחנו לא נגיע לאן שאנחנו רוצים להגיע ונישאר עם "רק שנייה".
חיים כץ: הן מקבלות את מה שלפי החוק מגיע להן?
<איתי סבירסקי: לפי החוק או לפי ההסכם?
חיים כץ: לפי ההסכם.
<איתי סבירסקי: לא.
<איתי סבירסקי: שום דבר.
חיים כץ: אל תגיד "שום דבר".
<איתי סבירסקי: שום דבר, לא השכר, לא קרן השתלמות, לא הגדלה של הפנסיה.
<איתי סבירסקי: ההסכם לא מוּחל עליהן.
<איתי סבירסקי: פשוט הפרה גורפת.
<איתי סבירסקי: זה מה שאנחנו טוענים.
<איתי סבירסקי: אני רוצה רק להבהיר, באותו הסכם- - -
חיים כץ: את הקבוע בחוק הם מקבלים?
מיקי רוזנטל: שכר מינימום, למשל.
חיים כץ: את החוק שנחקק כאן על ההבראה וכן הלאה, על אכיפת דיני עבודה.
<איתי סבירסקי: כן, למעט בעיות כמו הנושא של דמי מחלה, שהן פירטו כאן, שמוחקים להן במעבר מקבלן לקבלן.
חיים כץ: מה זה מפריע אם הוא אומר שהוא משלם 90 יום והוא לא פודה?
<איתי סבירסקי: אם לעובדות היתה מכסה קודמת של ימי חופשת מחלה ולא מעבירים להן את המכסה להעסקה אצל הקבלנים החדשים אז זאת פגיעה, עומדים לרשותן פחות ימי מחלה ממה שאמור לעמוד לרשותן במקרה של פגיעה, ויש מקרים כאלה.
<איתי סבירסקי: בכל מקרה, ההסכם מסודר, כלומר יש כאן בפירוש הפניה להוראות החשב הכללי.
<איתי סבירסקי: הוראות החשב הכללי קובעות: המזמינים יפנו, יציעו יותר כסף לקבלנים והקבלנים יממשו את מה שצריך.
<איתי סבירסקי: יש החלטה של ממשלת ישראל על כך שההסכם יוחל גם על גופים מתוקצבים ונתמכים, שזה בין היתר האוניברסיטה.
<איתי סבירסקי: אני לא יודע מי צריך לפעול כאן, הוות"ת מול גופים כמו אוניברסיטאות, לפנות ולהגיד: תתחילו להריץ את זה?
<איתי סבירסקי: או האוניברסיטאות עצמן?
<איתי סבירסקי: אבל משהו צריך לזוז כאן.
<איתי סבירסקי: זה כרגע בהפרה רבתי.
<איתי סבירסקי: יכול להיות, אגב, שיש מקומות בהם זה כן קורה, אין לנו את המידע.
<איתי סבירסקי: יכול להיות שיש מקומות בשירות המדינה או בגופים הנתמכים או בגופים המתוקצבים שבהם זה כן קורה.
חיים כץ: נשלח לשם מישהו ממשרד הכלכלה שיערוך בדיקה.
חיים כץ: אבל הם לא מצליחים לסכם על בודקי שכר.
<איתי סבירסקי: הניחוש שלי, אבל זה באמת כאדם בור שלא יודע מה קרה כאן מאחורי הקלעים, שהדבר הזה לא תוקצב.
<איתי סבירסקי: לא אתפלא אם הוא לא תוקצב.
<איתי סבירסקי: נחתם הסכם ומשרד האוצר לא תקצב אותו.
<איתי סבירסקי: את זה אשמח לשמוע מן האוניברסיטה.
חיים כץ: קודם לא דיברת.
חיים כץ: עכשיו דברי.
<אלמוג סלע: שמי עו"ד אלמוג סלע.
<אלמוג סלע: אני שכירה באוניברסיטה, אני מקבלת משכורת.
<אלמוג סלע: ההסכם הקיבוצי שנחתם בין המדינה ובין ההסתדרות, ככל שהוא הסכם קיבוצי, אגב, כי הסכם קיבוצי יכול להיות בין מעביד לארגון עובדים וזה לא הצדדים שיש פה, אבל אני שמה את זה בצד כי זה פחות מעניין אותנו.
<אלמוג סלע: הוא נחתם בין המדינה ובין ההסתדרות.
<אלמוג סלע: אנחנו לא המדינה.
<אלמוג סלע: יש החלטת ממשלה מ-23 בדצמבר 2012 שאומרת שמחליטים לפעול להחלת ההסכם הקיבוצי.
<אלמוג סלע: ואחר-כך כתוב בסעיף 2: "להטיל על שרי הממשלה ונושאי המשרה הנוגעים בדבר לפעול בהתאם לסמכויות המוקנות להם על-פי דין".
<אלמוג סלע: זאת אומרת, לא היתה שום החלטה אופרטיבית.
חיים כץ: אם זאת השאלה, לא יטילו עליכם קנס.
<אלמוג סלע: לא היתה שום החלטה אופרטיבית להחיל את זה על המוסדות.
<אלמוג סלע: יותר מזה, יש היום תסקיר חוק בעניין הזה.
<אלמוג סלע: זאת אומרת, גם הכנסת יודעת שזה לא חל עלינו כי מבקשים עכשיו לחוקק חוק שיחיל את זה עלינו.
<אלמוג סלע: כשיהיה חוק שיחיל את זה עלינו, נפעל בהתאם לחוק.
חיים כץ: למה לא תקדימו את החוק?
<אלמוג סלע: אנחנו מוכנים שיתקצבו אותנו, אבל כרגע התקציב שלנו נועד להשכלה גבוהה, בשלב זה, להוראה, למחקר.
מיקי רוזנטל: אין השכלה גבוהה אם אין ניקיון.
מיקי רוזנטל: מה ה"קשקוש" הזה?
מיקי רוזנטל: מה זה, באמת.
מיקי רוזנטל: זה טיעון שאסור שיישמע בכלל פה בוועדה.
מיקי רוזנטל: הן עובדות מדינת ישראל והן מנקות את האוניברסיטה שאת עובדת בה.
מיקי רוזנטל: האם חשבת מה יקרה בחדר שלך אם הן לא יעבדו?
מיקי רוזנטל: איך את מדברת?
<אלמוג סלע: אתה מבקש מאתנו להתנדב, וזה בסדר.
מיקי רוזנטל: כן, כמוסד אקדמי אני מבקש מכם להבין שיש עובדות שהן עובדות אוניברסיטה, ולא חשוב אם הן מנקות או אם הן מרצות.
חיים כץ: היא אומרת שהיא לא עובדת האוניברסיטה, היא עובדת באוניברסיטה.
חיים כץ: אם היא היתה עובדת אוניברסיטה- - -
מיקי רוזנטל: אז הכול היה משתנה.
חיים כץ: גם העובדים מן הסגל הזוטר הם לא עובדי אוניברסיטה.
<אלמוג סלע: הם עובדי אוניברסיטה בהחלט.
חיים כץ: הם לא עובדי אוניברסיטה.
חיים כץ: אם בכל שבוע וחצי הם צריכים לחדש את החוזה שלהם ואין להם ביטחון תעסוקתי, או נדמה להם שאין להם ביטחון תעסוקתי, הם לא עובדי אוניברסיטה.
חיים כץ: את עובדת אוניברסיטה.
מיקי רוזנטל: ראוי שתשמשו בעניין הזה דוגמה, גם אם זה לא בדיוק מחויב.
מיקי רוזנטל: אני גם חולק עליך, אבל לא חשוב.
<דוד ברקת: אני מנכ"ל האוניברסיטה.
<דוד ברקת: אענה גם לחבר הכנסת רוזנטל ואתייחס לנקודה הזאת.
<דוד ברקת: ראשית, כבר היום אוניברסיטת בן גוריון, בהחלטה עצמית שלה, לא משום לחץ, כשעשתה את ההסכמים לפני שנתיים עם חברות הניקיון דרשה שהעובדים יקבלו 5% מעבר לשכר המינימום, דהיינו מעבר לשכר המינימום שמקובל במשק, וזה מה שמקבלים היום.
<דוד ברקת: אפילו בהודעה של ארגון "כוח לעובדים" כתוב כי "בהחלפת הקבלנים כל העובדות נשארו במקום עבודתן ולא פוטרו, השכר השעתי עלה ב-5%, ותק העובדות ממשיך להיות מחושב לצורך התנאים הסוציאליים".
<דוד ברקת: נכון אמר חבר הכנסת רוזנטל.
<דוד ברקת: אני אומר לך שאני גאה באוניברסיטת בן גוריון על מה שהיא עושה לעובדי הניקיון, והם יקרים לנו, עובדי הניקיון.
חיים כץ: יקרים, תרתי משמע.
מיקי רוזנטל: כבר הוצאת ממני מחמאה.
מיקי רוזנטל: אתה רוצה עוד מחמאה?
מיקי רוזנטל: אתה יודע מה, תן להן את התנאים שהן דורשות, תקבל עוד מחמאה.
מיקי רוזנטל: אבוא גם להרצות באוניברסיטה בחינם.
<דוד ברקת: סליחה, אנחנו נותנים להן מעבר לתנאים שקיימים.
<דוד ברקת: לגבי החוק החדש, יש לנו רגולטורים, אנחנו לא עובדים בחלל ריק.
<דוד ברקת: פניתי ושאלתי ונאמר לנו שהתקנות טרם הוסדרו והחוק טרם הוחל וכולי.
<דוד ברקת: ברגע שזה יוחל על המוסדות, ואני מבין שזה נמצא במגעים בין משרד האוצר לגופים השונים, רבותי, יש רשויות מקומיות ויש בתי-חולים ויש אוניברסיטאות ויש רכבת ישראל ויש חברת חשמל ויש הרבה מאוד גופים.
<דוד ברקת: ברגע שזה יוסדר, אנחנו נשמח ליישם את זה באוניברסיטה, נקודה.
<דוד ברקת: אנחנו בעד עובדי הניקיון.
<דוד ברקת: אני מסתכל לכם בעיניים.
<דוד ברקת: ואתם יכולים להגיד גם כמה מילים טובות על האוניברסיטה.
חיים כץ: אדוני, אגיד לך כמה מילים טובות.
חיים כץ: הבעיה הזאת, אמרתי לך בגילוי נאות קודם שאני גם מגיע מארגון עובדים.
חיים כץ: לא חשבתי לפני זה על הבעיה של ימי המחלה.
חיים כץ: אבל אם זה כפי שנאמר כאן, למה אתם כאוניברסיטה, לפי הכלל שזה נהנה וזה לא חסר, לא דואגים שלא ימחקו להם את ימי המחלה?
<דוד ברקת: אנחנו דואגים.
מיקי רוזנטל: מחקו להם, על זה אין עוררין בכלל.
<ולנטינה ליחוטינסקי: שנה שלמה אנחנו מתווכחים על זה.
חיים כץ: עד מתי יש לכם את ההסכם עם הקבלנים?
<דוד ברקת: לעוד כשנתיים.
חיים כץ: אתם יכולים לפנות לקבלנים ולבקש מהם שיזכו כל עובד ועובד במספר ימי המחלה שהוא צבר?
חיים כץ: הרי על פניו זה נשמע לא חשוב.
<דוד ברקת: אנחנו פנינו, ואני מודיע שאנחנו נעמוד על כך והם יקבלו את כל ימי המחלה ברישום.
חיים כץ: בפועל אין לזה ערך.
<דוד ברקת: בפועל אף עובדת לא ניזוקה.
<דוד ברקת: היתה עובדת שהיתה חולה במשך תקופה ארוכה, היא קיבלה את כל השכר שלה.
<ולנטינה ליחוטינסקי: מי?
חיים כץ: קודם כול, אתה אומר פה לפרוטוקול שאתה תפעל שכל עובדות הניקיון יזוכו במספר ימי המחלה שהיה להן.
<דוד ברקת: בהחלט.
חיים כץ: יש עוד משהו שאתה רוצה להגיד?
<דוד ברקת: יש לי פה פרוטוקולים של ישיבות.
<דוד ברקת: אנחנו עורכים כמעט בכל חודש ישיבה עם עובדות הניקיון.
<דוד ברקת: יושב סמנכ"ל באוניברסיטה עם העובדות.
חיים כץ: בסוף העובדים הזוטרים יקנאו בעובדות הניקיון.
<פני דלמר: כל חודשיים וחצי.
<דוד ברקת: כשהקימו את הוועד של עובדי הניקיון אנחנו תמכנו ונתנו סיוע.
חיים כץ: הרבה יוקרה על זה שהקמתם ועד של עובדות ניקיון באוניברסיטה...
<מרינה מירילשווילי: אנחנו העובדות הקמנו את הוועד בעצמנו.
<דוד ברקת: נתנו להם חדר לשימוש הוועד, נתנו שעות על חשבון האוניברסיטה לעובדות הוועד להיפגש עם העובדים.
<דוד ברקת: אני קורא פה מתוך פרוטוקולים של ישיבות על נושאים כמו חדרי הלבשה ומנוחה שהסדרנו, מיקרוגלים, כל הציוד שנדרש, עלתה בעיה של יחס ממוני מבנים והנושא הזה טופל, נושא של קבלת קהל של הוועד אפשרנו.
<דוד ברקת: כבר 5 שנים, עוד לפני חקיקת החוק, יש לנו נציבה, עורכת-דין, עובדת האוניברסיטה, שהיא נציבת עובדי הניקיון וכל עובד ניקיון שיש לו איזו בעיה פונה אליה והבעיה מטופלת.
<דוד ברקת: אני רוצה להגיד לך, הלוואי שכל המוסדות במדינת ישראל ינהגו כמו אוניברסיטת בן גוריון.
<מרינה מירילשווילי: אבל זה קיים בכל מקום עבודה.
<דוד ברקת: ראוי גם להגיד מילים טובות.
חיים כץ: אין לנו טענות כלפיך.
<ולנטינה ליחוטינסקי: תודה רבה מאוד, באמת.
<ולנטינה ליחוטינסקי: .. אני חברה בוועד עובדות הניקיון.
<ולנטינה ליחוטינסקי: בפגישה האחרונה שהיתה בחודש מרץ אמרו לנו: תגידו תודה רבה שאנחנו יושבים באותו שולחן אתכן.
<ולנטינה ליחוטינסקי: סליחה, אדוני, תודה רבה שאני יושבת בכנסת באותו שולחן אתך.
<ולנטינה ליחוטינסקי: זה היחסים שלהם.
<ולנטינה ליחוטינסקי: אתם דקלרטיבים.
<ולנטינה ליחוטינסקי: ובבוקר ברדיו מה אמרתם?
<ולנטינה ליחוטינסקי: שכל המנקות קיבלו ימי מחלה.
<ולנטינה ליחוטינסקי: זה שקר, שקר ושקר.
<ולנטינה ליחוטינסקי: הבוקר דיברתי עם בחורה חולת סרטן שמאושפזת בבית-חולים סורוקה.
<ולנטינה ליחוטינסקי: היא קיבלה 8 ימי חופשת מחלה וזרקו אותה מן העבודה.
<ולנטינה ליחוטינסקי: עכשיו היא מתמודדת מול המוות.
<ולנטינה ליחוטינסקי: מה ישלמו לה?
<ולנטינה ליחוטינסקי: בשביל מה לשקר כך?
חיים כץ: כמה זמן היא עובדת?
<ולנטינה ליחוטינסקי: היא עובדת 7 שנים.
<ולנטינה ליחוטינסקי: היא כבר לא עובדת, היא עומדת למות, זהו.
חיים כץ: היא עבדה 7 שנים ומגיע לה 90 ימי מחלה?
<ולנטינה ליחוטינסקי: לקחו לה.
חיים כץ: אבל היא תקבל, לפי מה שהוא אומר.
<דוד ברקת: היא קיבלה את כל הימים.
<ולנטינה ליחוטינסקי: קוראים לה אנה סמניוק.
<מרינה מירילשווילי: לקחו לה את הימים והיא לא צברה מחדש.
חיים כץ: היא מדברת יפה, היא מסתדרת יפה, לא צריך להפריע לה.
<אלמוג סלע: בדקנו את הנושא של העובדת הספציפית הזאת ונמסר לנו שכל הימים שולמו לה.
חיים כץ: מה זה "כל הימים"?
<קריאה: כל הימים שהיו לה בתלוש.
<אלמוג סלע: לא נכון.
<אלמוג סלע: כל הימים בגין כל התקופה שהיא עבדה אצל איזשהו קבלן באוניברסיטה, לא רק אצל הקבלן הנוכחי.
<דוד ברקת: בכל מקרה, אעמוד על כך שהיא תקבל את כל הימים.
<דוד ברקת: אין דבר כזה.
<אלמוג סלע: לנו נמסר שהיא קיבלה את הכול.
חיים כץ: אתה מצהיר לפרוטוקול.
<דוד ברקת: היא תקבל את כל הימים.
חיים כץ: לפרוטוקול, תגיד שאתה מצהיר.
<דוד ברקת: רבותי, אני מצהיר שכל עובד ניקיון, האוניברסיטה לא חוסכת משאבים בעניין הזה.
<דוד ברקת: כל עובד ניקיון שנגרעה ממנו איזו זכות, אל"ף, אנחנו פועלים מול הקבלנים, בי"ת, אנחנו נממן כל זכות שקיימת, ואין דבר כזה שעובדת לא תקבל את ימי המחלה.
<דוד ברקת: אם נפל משהו בין הכיסאות, אני מודיע לכם שזה יוסדר.
<דוד ברקת: אין "חיה" כזאת.
<ולנטינה ליחוטינסקי: כולם נפלו בין הכיסאות.
חיים כץ: אגיד לך מה עושים כנראה גם בסגל הבכיר.
חיים כץ: אני לא יודע אם הסגל הבכיר שלכם פודה ימי מחלה או לא פודה ימי מחלה, אני לא מכיר את זה, אבל במקומות מסודרים, ואתם מקום מסודר, נגיד יש הגבלה ל-160 יום צבירה.
חיים כץ: נותנים לאדם לצבור עד 160 יום ומעבר לזה עושים קופה, איפה שאין פדיון, אני לא מדבר על איפה שיש פדיון ובן אדם אחר-כך מנצל את ימי המחלה שלו.
חיים כץ: עושים קופה כללית ואם יש מישהו שחולה במחלה כרונית, כמו סרטן או אירוע מוחי, והוא שוכב מעבר לתקופה הזאת, והוא לא פורש לפנסיה מוקדמת, לא מוציאים אותו לפנסיה מוקדמת מכמה סיבות, גם כי הוא לא רוצה, גם כי הוא פוחד ויש לו תקווה שהוא יבריא, אז מהקופה הזאת מממנים שהייה ממושכת במחלה.
חיים כץ: יש לכם כזה דבר באוניברסיטה לעובדים הבכירים שלכם?
<דוד ברקת: יש לנו לעובדי האוניברסיטה מין קרן, שעובדים תורמים את ימי המחלה שלהם.
חיים כץ: מה זה "תורמים"?
חיים כץ: מעל הצבירה המקסימלית שהם יכולים לצבור.
<דוד ברקת: לא, הם יכולים גם מתחת לצבירה.
<דוד ברקת: יש עובדים שתורמים כסף, שמים כסף בקופה.
חיים כץ: מין קרן מצוקה כזאת.
חיים כץ: ומה עם השעות העודפות מעבר לצבירה המקסימלית?
<דוד ברקת: אצלנו יש פדיון של כל הימים.
חיים כץ: רצית להמשיך ולהגיד משהו?
<ולנטינה ליחוטינסקי: כן.
<ולנטינה ליחוטינסקי: רציתי להגיד כמה פעמים.
<ולנטינה ליחוטינסקי: אני תמיד עובדת עם נציגי האוניברסיטה.
<ולנטינה ליחוטינסקי: אנחנו לא נגדם.
<ולנטינה ליחוטינסקי: אנחנו רוצים להיות ביחד.
<ולנטינה ליחוטינסקי: הם לא רוצים אותנו.
חיים כץ: הם רוצים, ותאמיני לי, הם מתנהגים יפה.
<ולנטינה ליחוטינסקי: מדברים על תחום הניקיון, על לנקות שירותים.
<ולנטינה ליחוטינסקי: אנחנו אנשים.
<ולנטינה ליחוטינסקי: רציתי להגיד: אנחנו לא שירות, אנחנו בני אדם.
חיים כץ: רצית להגיד משהו?
חיים כץ: לפרוטוקול, מי אתה?
יעקב יוסף: אני מאיגוד חברות הניקיון הכל ארצי, חבר הנהלה.
יעקב יוסף: דרור אטרי לא נמצא היום, הוא בכנס, אז אני באתי.
חיים כץ: אתה מספיק מכובד.
יעקב יוסף: באתי לדבר על משהו – פה אני לא מדבר על אוניברסיטת בן גוריון – אבל יש הסכם קיבוצי במשק שלא חל.
יעקב יוסף: אני מדבר על עיריות.
יעקב יוסף: אנחנו נמצאים כאן בעיר הקודש.
יעקב יוסף: עיריית ירושלים מתנכרת להסכם קיבוצי ולא משלמת.
חיים כץ: אנחנו פה עכשיו בנושא באר-שבע.
אילן גילאון: הוא יכול לגעת במשרד האוצר בקצה.
חיים כץ: אם אנחנו נתפזר למקומות אחרים לא נגיע לשום מקום.
חיים כץ: בנושא באר-שבע אתה רוצה להגיד משהו?
יעקב יוסף: לא.
<ניצן תנעמי: אני מ"כוח לעובדים".
<ניצן תנעמי: אני רק רוצה להזכיר, כי דיברו כאן על כך שאוניברסיטה היא יחסית מעסיק הוגן, וזה נכון, אבל זה אחרי 5 שנים שהוועד הזה נאבק ופועל כדי להשיג כל הישג.
<ניצן תנעמי: האוניברסיטה אומרת שהיא לא צד במשא ומתן, אבל היא זאת שקובעת את תנאי העבודה ואי אפשר להתנער מזה.
<ניצן תנעמי: יש גם את תוספת הסיכון למעבדות.
<ניצן תנעמי: עכשיו, הם אומרים שלפי חוק זה רק מעבדות רפואיות בבתי-חולים ופה זה מעבדות רפואיות לא בבתי-חולים וזה עוד לא חל כי עוד לא תוקנו התקנות.
<ניצן תנעמי: לא יכול להיות שכל דבר יושג במאבק.
<ניצן תנעמי: או כן יכול להיות, אבל חבל.
<איתי סבירסקי: השאלה איך הוועדה הזאת מקדמת את החלת התוספות לפי ההסכם.
<איתי סבירסקי: זה שעכשיו יש הצעת חוק – יש הצעת חוק או אין הצעת חוק, זה- - -
חיים כץ: אני מציע שתבואו לכנסת ותדאגו ש"כוח לעובדים" יארגן פה את העובדים, ואחר-כך נראה איך הוועדה עובדת.
חיים כץ: הוועדה לא מדווחת לך, לא עובדת אצלך.
<איתי סבירסקי: לא זו הכוונה.
<איתי סבירסקי: הרי הדיון, בין היתר, הוא על הנושא הזה.
חיים כץ: בכל אופן, אני חושב שבכל זאת מגיעות מחמאות לאוניברסיטת בר אילן, למרות המאבק של עובדות הניקיון, אבל אני חושב שבאוניברסיטת באר-שבע יש התייחסות.
חיים כץ: שמענו כאן את דבריו של המנכ"ל, שאמר שהוא ידאג לזכות את החשבונות האישיים של כל עובדת ניקיון במכסת ימי המחלה שהיו מגיעים לה, לא מעבר למה שהיה מגיע לה, והוא ידאג שזה יירשם וייזקף לזכותן.
חיים כץ: הוא נכנס גם לנושא הפרטני והוא ידאג שאותה עובדת ניקיון שעבדה ועכשיו היא חולה תקבל את מיצוי ימי המחלה שהגיעו לה ולא תקופח.
חיים כץ: אנחנו נצטרך לדאוג שההסכם בין ההסתדרות והממשלה באמת יקבל צו הרחבה, ואם הוא יקבל צו הרחבה, מה שהוא עדיין לא קיבל, הוא יחול על כל המשק.
חיים כץ: אני מאחל לכל עובדי הניקיון בארץ שייקחו דוגמה מוועד עובדות הניקיון באוניברסיטת באר-שבע ויילחמו על הזכויות של עובדות הניקיון, שלצערי ברוב המקומות בארץ מקבלות הרבה פחות מאשר אתן מקבלות.
מיקי רוזנטל: שלום לכם וצהריים טובים, היום כ"ו בסיוון, 4 ביוני 2013.
מיקי רוזנטל: אני באמת גאה לפתוח ישיבה ראשונה בניהולי, וגאה שבעתיים שהנושא הוא: חשיפתם של עובדים לחומרים מזיקים בתעשייה, מן הטעם הפשוט – כשהתחלתי את הקריירה הטלוויזיונית שלי, התחלתי אותה בשתי כתבות – אני עיתונאי זקן וותיק – אבל את הקריירה הטלוויזיונית שלי התחלתי בשתי כתבות שעסקו בסוגיה הזו ממש.
מיקי רוזנטל: אחת נגעה לעובדי "איתנית", שנפגעו מפגעי האסבסט, והשנייה נגעה למפעלים אלקטרוכימיים, אנשים שנחשפו לעופרת ולצערי, חלקם אינם אתנו עוד.
מיקי רוזנטל: משהו אני מבין בנושא הזה, אבל אני מבקש בעזרתכם ללמוד איפה אנחנו נמצאים היום.
מיקי רוזנטל: אני מברך קודם כול את כל הבאים, ואני מבין שיש עוד אנשים שממתינים, אבל אנחנו חייבים להתחיל, כי אנחנו גם מחויבים לסיים בעוד כשעה.
מיקי רוזנטל: לכן, אבקש קודם כול מהעמותה "אזרחים למען הסביבה" להציג את הסוגיה, כפי שהיא נראית להם, ואחר כך כמובן לכל הגורמים הרשמיים, גם להגיב וגם להבהיר לנו היכן אנחנו נמצאים בסוגיה הזאת.
מיקי רוזנטל: אז אני מבין שליאורה, את ראשונה.
מיקי רוזנטל: רק שכל אחד יגיד את שמו המלא ואת תפקידו לצרכי הפרוטוקול, כדי שנתעד אתכם בהיסטוריה של הכנסת.
<ליאורה אמיתי: צהריים טובים לכולם, אני מנהלת את "עמותת אזרחים למען הסביבה" יחד עם עורכת-דין ג'מילה, שתדבר בהמשך אחרי.
<ליאורה אמיתי: מיקי, ברכותי, גם שאנחנו פוגשים אותך כאן, וגם שאתה מקיים את הדיון.
<ליאורה אמיתי: נפגשנו עם הנושא של חשיפה של עובדים לחומרים מזיקים במפעלי תעשייה בפעם הראשונה באמת בסרטים שהכנת אז.
<ליאורה אמיתי: אני אישית ממש ראיתי עשרות פעמים את "ים של דמעות" בנושא של "תעשיות אלקטרוכימיות", זה היה אחד המאבקים הגדולים שהיו לנו.
<ליאורה אמיתי: כאן אתם רואים את מפעל "תעשיות אלקטרוכימיות" ואת אחד העובדים במפעל, אחרי שהצלחנו להביא להחלטת שר, השר להגנת הסביבה שיסגור אותו.
<ליאורה אמיתי: למה השר החליט לסגור אותו?
<ליאורה אמיתי: בעקבות תחקיר מאוד גדול שערכנו ושנחשף בזמנו ב"ידיעות אחרונות", מי שזוכר: "מפעל המוות".
<ליאורה אמיתי: בעקבות התחקיר המשכנו את המאבק יחד עם העובדים, שנלחמו שהמפעל הזה ייסגר.
<ליאורה אמיתי: למה הם רצו שהמפעל ייסגר?
<ליאורה אמיתי: כי הם הבינו, די מאוחר למרבה הצער, שהם כולם חלו או מתו ממחלות שקשורות לחומרי הגלם שהיו במפעל.
<ליאורה אמיתי: כאן אתם רואים את אחד העובדים – המפעל כבר סגור – הוא עומד על אחד הבורות של הכספית ומספר לנו, למצלמות – היו שם ערוץ 2 – איך הם ממש עבדו בתוך הבורות של הכספית ללא שום מיגון, עם הבגדים הרגילים שלהם.
<ליאורה אמיתי: זו תמונה שצולמה בהפרש של שנייה ביניהן, מצד ימין של העובד הזה צילמתי את העובדים, שבאותו זמן, נשלחו מטעם המשרד להגנת הסביבה לפנות את שאריות הכספית מהמפעל.
<ליאורה אמיתי: כך הם היו אמורים להיות ממוגנים, אבל העובדים במפעל לא היו ממוגנים.
<ליאורה אמיתי: שם נחשפנו לראשונה לבעיה החמורה הזאת של מיגון של עובדים בתעשייה, וראינו כבר אז, שאין אף ארגון בארץ שממש מטפל בנושאים האלו.
<ליאורה אמיתי: זאת הסיבה שבמשך השנים האחרונות המשכנו לעקוב גם אחרי מפעל שכן, מפעל "חוד מתכות", ראינו גם בעיות מאוד קשות, וגם הרבה מאוד מחלות של העובדים.
<ליאורה אמיתי: זאת הסיבה שהתחלנו לשאול שאלות גם את משרד התמ"ת.
<ליאורה אמיתי: בשנים האחרונות אנחנו חוקרים את הנושא של התעשייה יותר לעומק.
<ליאורה אמיתי: יש לנו סדרה של דוחות שנקראים: "דוחות שקט תעשייתי", במסגרת פרויקט מאוד גדול של העמותה שנקרא: "פרויקט תעשייה מקיימת".
<ליאורה אמיתי: הדוח הקרוב שאנחנו מקווים שנשלים את העבודה עליו, אחרי שנלמד את כל הממצאים, יהיה על הנושא של בדיקות תעסוקתיות – לא מה נפלט אל מחוץ לגדרות המפעל, אלא מה נפלט בסביבת העובדים, אל מה נחשפים העובדים ואיך כל הנושא הזה מפוקח.
<ליאורה אמיתי: לא סיימתי.
מיקי רוזנטל: אני מנסה להיות עיתונאי אובייקטיבי, שלא אהיה מוטה, כי הרי עסקנו באותו נושא, אבל עכשיו אני יושב-ראש הוועדה.
יעקב מרגי: אל תתאמץ, זה לא יעזור לך.
מיקי רוזנטל: לא יעזור לי?
יעקב מרגי: אל תתאמץ.
<קרן אגאי-שי: למעשה עשיתי את הבדיקה עצמה של החשיפה של העובדים במפעלים בשנים 2009 עד 2011 עבור עמותת "אזרחים למען הסביבה".
<קרן אגאי-שי: המקצוע שלי הוא למעשה אפידמיולוגית, אני בדרך כלל בוחנת את הקשר בין חשיפה לתוצאה בריאותית.
<קרן אגאי-שי: לא אעבור על כל השקפים מאחר שיש לכם את הדברים.
<קרן אגאי-שי: רק אגיד בקצרה שמה שעניין אותנו זה לדעת:
<קרן אגאי-שי: האם יש חריגות מהתקנים; מה רמת האכיפה והפיקוח שקיימת במינהל הבטיחות והגהות; האם המידע שקיים במינהל מונגש לציבור הרחב; המינהל עושה הרבה מאוד עבודה, אבל האם העובדים בכלל מודעים לעבודה הזאת; האם כל העובדים מודעים, גם עובדים דוברי ערבית ודוברי רוסית; וכמובן האם גם המידע של ההשפעות הבריאותיות מונגש.
<קרן אגאי-שי: רק אגיד בקצרה שתקן – תכף נדבר על חריגות מהתקן – זה למעשה איזשהו ערך שנקבע, לא תמיד התקן הזה חייב להיות תקן בריאות שמתחת אליו אין השפעה בריאותית או מעליו יש השפעה בריאותית.
<קרן אגאי-שי: במקרה של התקנים התעסוקתיים יש שתי קבוצות של תקנים: אחת היא תקן של ניטור סביבתי, ואחת היא תקן של ניטור ביולוגי, שלמעשה בודקים את העובד עצמו, בודקים את הדם שלו, את הרמות בדם, בשתן וניטור סביבתי בסביבת העובד.