GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
טיבי רבינוביץ: יש לי חמש-שש עמדות של מט"ח.
טיבי רבינוביץ: זה שהנגשתי טוב, זה לא אמור להיות עונש.
אילן גילאון: אין כאן עונשים.
אילן גילאון: אם אתה אומר לי קונספטואלית שיש לך פקיד שיודע לתת את כל השירותים ביחד, אדרבה.
אילן גילאון: אם אתה רוצה להביא לי את הפקיד המיוחד הזה כמו בבידוק בבן גוריון שיש לי אתם עכשיו סיפור לא נורמאלי כי צריכים להביא את הבודק המיוחד לנכים.
טיבי רבינוביץ: אתה מדבר על סניף שזה פחות או יותר הגודל.
טיבי רבינוביץ: אני לא מביא לך משדה התעופה, מטרמינל שלוש לטרמינל אחד והוא צריך להגיע עם אוטובוס.
טיבי רבינוביץ: מגיע בן אדם לעמדה אחרי שהוא עושה 15 צעדים.
אילן גילאון: לא ירדת לסוף דעתי.
טיבי רבינוביץ: תסביר לי.
טיבי רבינוביץ: אני רוצה לרדת לסוף דעתך.
אילן גילאון: ככל שיש פחות חלופות, ככל שיש פחות מגע אדם בטיפול באנשים, זה הרעיון המרכזי.
טיבי רבינוביץ: כל הפקידים שלי, אלה שנותנים שירות, יקבלו הדרכה וידעו לתת את השירות הנגיש.
טיבי רבינוביץ: אנחנו מדברים כרגע על הפיזיות.
טיבי רבינוביץ: את הפיזיות אני מספק לך.
טיבי רבינוביץ: אני מעביר את הפקיד שלי שמתודרך לתת את השירות הנגיש לעמדה.
טיבי רבינוביץ: הוא לא מגיע באוטובוס.
בלהה ברג: אתה בעצמך אומר שאין אצלכם מומחים שהם מומחים גם למשכנתאות, גם למט"ח, גם לייעוץ עסקי וכדומה.
בלהה ברג: אז פתאום כשזה נוגע לאנשים עם מוגבלות, יש אדם אחד שיכול לתת את כל השירות הזה?
בלהה ברג: אני לא מבינה אותך.
טיבי רבינוביץ: בואי נגיד שאני לא הסברתי את עצמי נכון ואני אסביר את עצמי שוב.
טיבי רבינוביץ: יש לי מומחה למשכנתא, יש לי מומחה לייעוץ השקעות, יש לי מומחה למט"ח ויש לי מומחה לעו"ש.
טיבי רבינוביץ: כל המומחים האלה יעברו לפי התקנות בסופו של דבר הדרכה במתן שירות נגיש, בהתחשב בנגיש.
טיבי רבינוביץ: לתת את השירות באופן שבו האדם זקוק לו, הוא ידע.
טיבי רבינוביץ: אנחנו מדברים על מקום מושבו של אותו אדם.
שמואל חיימוביץ: האם בגלריה בקומה השנייה או למטה?
טיבי רבינוביץ: יש הסכמה שבכל קומה תהיה עמדה נגישה.
טיבי רבינוביץ: עכשיו אנחנו מדברים האם גם בעו"ש יש לי עמדה נגישה, גם במט"ח וגם במשכנתא ובייעוץ השקעות.
טיבי רבינוביץ: אני חושב שתסכימו אתי שזאת גזרה.
אילן גילאון: עמדה נגישה פיזית.
טיבי רבינוביץ: אבל היא תהיה.
אילן גילאון: זאת לא הנקודה.
שמואל חיימוביץ: יש לי דוגמה מהשטח.
טיבי רבינוביץ: שמואל, התשובה שנתת לא מתייחסת לתקנה עליה אנחנו מדברים.
טיבי רבינוביץ: זאת הבעיה.
אילן גילאון: חבר'ה, אני מבקש מכם, קחו את החומר בחזרה ותשבו.
אחיה קמארה: אנחנו לקראת סיום.
שמואל חיימוביץ: רק תשובה אחת לטיבי ושוב, מהניסיון האישי.
שמואל חיימוביץ: יש עמדה של יעוץ השקעות בסניף אליו אני הולך והפתח לא מספיק רחב כדי להיכנס פנימה.
שמואל חיימוביץ: הפקידה הזאת הייתה צריכה לעבור לעמדה אחרת, היה צריך להקים אותה מהכיסא והיא הייתה צריכה להיכנס מחדש למחשב שלה עם הסיסמה שלה וכולי.
טיבי רבינוביץ: אז מה?
טיבי רבינוביץ: קודם כל, הבעיה הזאת שאתה מעלה, אני מכיר אותה.
טיבי רבינוביץ: מנסים לפתור אותה.
טיבי רבינוביץ: אתה רוצה שאני אקטין את עצמי או שאפרוץ החוצה עם הסניף לתוך הרחוב כדי להגדיל אותו כי אני צריך להקים עוד חמש עמדות?
טיבי רבינוביץ: אומרים עמדה אחת לפחות על כל שירות.
טיבי רבינוביץ: תחשוב מה החלופות.
טיבי רבינוביץ: האם החלופה היא להזיז פקיד ושידליק עוד פעם את המחשב או החלופה שלי היא להקים על כל שירות שאני נותן עוד עמדה נגישה.
טיבי רבינוביץ: אני בוחר מה שמבחינתנו יותר הגיוני ולדעתי זה צריך להיות יותר הגיוני לכולם ולא רק לי.
שמואל חיימוביץ: זה כמו שהפקיד ירד מהקומה השנייה למטה.
טיבי רבינוביץ: אני מסביר לך שעל כל קומה אנחנו נעשה עמדה נגישה.
שמואל חיימוביץ: מה ההבדל אם הוא ירד במדרגות?
טיבי רבינוביץ: יש הבדל משום שאם יש לי קומה כזאת ואני נותן בתוך המתחם הזה חמישה סוגי שירותים, תאר לעצמך שאני צריך להקים עמדה נגישה על כל סוג שירות.
אילן גילאון: אני חושב שאתה לא מתאר לעצמך איך הדבר נראה בפועל.
אילן גילאון: מגיע פלוני כדי לבקש את השירות הזה, אלמוני משרת מישהו אחר.
אילן גילאון: מה צריך לעשות אלמוני שיושב בעמדה 4?
אילן גילאון: אנשים מחכים לו בתור כי הוא צריך ללכת לטפל בעמדה הזאת.
טיבי רבינוביץ: אבל אם אין פקיד פנוי, הרי אין פקיד פנוי גם אם תהיה עמדה נגישה.
אילן גילאון: אם אין פקיד פנוי, מחכים בתור.
אילן גילאון: אתה צריך להעביר את הפקיד מכאן לכאן, מישהו אחר ממתין לו מישהו שלא זקוק לעמדה הנגישה ממתין לו והוא יודע שהפקיד הלך כדי לשרת את האדם בדלפק השני.
טיבי רבינוביץ: כן, כי הבן אדם עמד בתור.
אחיה קמארה: לעמדתנו זה לא הגיוני מה שאתה מציע, אבל אנחנו רוצים לענות לאילן.
אילן שפירא: שמואל דיבר על הגובה.
אילן שפירא: על הגובה מדובר בסעיף 19(ב)(1) שכבר אושר ואני לא רואה כאן תיקון, והוא מדבר על .
אילן שפירא: את התיקון של אחד מעשר וכך הלאה, אתם מכניסים ל-(19(1)(ב) ושם יהיה כתוב ויהיה ברור שמדובר רק על הדרישה של הגובה ולא על כל הנושא של המדפים והדברים האחרים?
צביה אדמון: אני הבנתי שאתם מעוניינים באחד לעשר לכל המבנה.
שמואל חיימוביץ: זה לגבי מקום בו הריהוט קיים.
שמואל חיימוביץ: לגבי ריהוט חדש, יהיה סעיף נוסף.
אילן שפירא: בקיצור, צריך לראות את הסעיף החדש וכל הדיון יהיה אחר כך.
בלהה ברג: אין שום מקום.
אילן שפירא: איך נוכל לאשר סעיף על שולחן כשלא ראינו מה כתוב?
צביה אדמון: סעיף על שולחן לא נמצא כאן.
בלהה ברג: נדון רק לגבי השולחן.
אילן שפירא: אני אומר שצריך לראות את הנוסח.
צביה אדמון: אנחנו מדברים על שולחן שאיננו עמדה.
צביה אדמון: זה לא שולחן בבנק.
צביה אדמון: בבנק מדובר בעמדה שמקבל השירות יושב.
צביה אדמון: אנחנו מדברים כאן על שולחן במקומות שאנחנו למעשה לא כיסינו אותם קודם.
אילן גילאון: כל הסעיף הזה חוזר הביתה.
אילן גילאון: כך אני לא יכול לנהל דיונים בהמשך.
אילן גילאון: מצטער.
אילן גילאון: אנחנו מדלגים על הדבר הזה.
אילן גילאון: צריך גם לראות מה השוני במצב הנוכחי כי כמעט שאין, אבל הוויכוח קיים.
בלהה ברג: אנחנו גיבשנו כאן עמדה לגבי החדש ושמואל יציג אותה.
אחיה קמארה: אנחנו רוצים שכל עמדה חדשה תהיה בגובה אותו קבענו.
אחיה קמארה: לגבי המדף, אנחנו מוכנים שזה יהיה אחד לחמש.
אחיה קמארה: זה עונה לך על הציפיות?
נטע רוטמן: אתה מדבר על המדף הנשלף?
אייל לב ארי: מה לגבי הגובה?
אחיה קמארה: הגובה, כולם.
אחיה קמארה: החדשים.
צביה אדמון: אנחנו נעבוד על זה.
צביה אדמון: נעביר נוסח.
הר טוב: העומק יהיה בחדש.
בלהה ברג: זה יהיה לפי התקן, אבל לגבי הדרישה למדף הנוסף, זה יהיה רק לפי אחד לחמש.
בלהה ברג: כלומר, הכול בחדש יהיה לפי התקן למעט המדף הנוסף שהוא יהיה אחד לחמש.
אילן שפירא: לא, על יתר הדברים לא רציתם שנדבר, על לולאת השראה.
בלהה ברג: אנחנו מדברים על הפיזי.
אילן שפירא: כי את אומרת הכול.
בלהה ברג: לא, אני מתכוונת להפניה לתקן.
בלהה ברג: כל מה שכתוב בתקן יחול כאן.
אילן שפירא: התקן מדבר גם על לולאת השראה.
בלהה ברג: על לולאת השראה בנפרד.
בלהה ברג: זה יהיה הדיון הבא.
אילן גילאון: הדיון הזה לא יכול להמשיך להתקיים.
אילן גילאון: אני מנסה לארגן כאן שיחה פתחה ולתת לכל אחד להתבטא, אבל יש גבול.
אילן גילאון: אנחנו צריכים להתקדם.
אילן גילאון: מרגע זה אני לא רוצה לשמוע בקשר לנושא הזה כלום.
אילן גילאון: הגעתם למסקנה שאתם רוצים אחד לחמישה מדף נוסף.
אילן גילאון: אנחנו נעבור לסעיף הבא.
אילן גילאון: אי אפשר לנהל דיון בצורה כזאת.
אילן גילאון: יש תהליכים ויש תאריכים.
אילן גילאון: אנחנו גם צריכים להתקדם קצת.
אייל לב ארי: כפי שאתם רואים, פסקה (1(ב) הופכת לפסקה (1א).
אייל לב ארי: פסקה (3) לגבי שירות בידוק ביטחוני, מוצע למחוק אותה.
אייל לב ארי: פסקה (4) - בעמדת שירות פתוחה תימצא מערכת עזר לשמיעה מסוג לולאת השראה.
אבי בלאו: אפשר להעיר?
אחיה קמארה: אתה רוצה לכל הסעיף או רק לפסקה הזאת?
אבי בלאו: לפסקה (4), לולאת השראה.
אבי בלאו: אנחנו עשינו חשיבה חדשה על הנושא הזה מכיוון שמדובר כאן על הרבה מאוד מערכות עם לולאות השראה.
אבי בלאו: ההערכות שלנו מראות שמספר אנשים כבדי השמיעה שיכולים ליהנות מלולאות השראה הוא קטן מאוד.
אבי בלאו: כלומר, לולאת ההשראה למעשה לא נותנת פתרון לרוב הגדול והמכריע של כבדי השמיעה.
אבי בלאו: לכן אנחנו חושבים שזה לא יהיה נכון לעשות כל כך הרבה לולאות השראה.
אבי בלאו: צריך כמובן לטפל גם באנשים שיכולים ליהנות מזה, אבל זה כאילו לא לעשות הרבה אם אנחנו משאירים את זה רק כך.
אבי בלאו: אנחנו חושבים שהפתרון הנכון יותר שמתאים לכל כבדי השמיעה, שזאת הגברה רגילה.
אבי בלאו: משהו דומה למה שיש לנו כאן, מיקרופון שקרוב לפיו של נותן השירות ואיזשהו רמקול קטן או אוזניות בסגנון הזה שמקבל השירות יכול להשתמש בהם.
אבי בלאו: לדעתנו זה דבר שבאמת מתאים לכמויות המערכות שצריך להכניס לפי ההוראה הזאת.
אילן גילאון: אתה יכול לתת לנו מספרים?
אבי בלאו: ההערכות שלנו אומרות שאחוזים ספורים מבין כבדי השמיעה יכולים ליהנות מלולאת השראה.
אבי בלאו: אם בודקים את זה לגבי כל האוכלוסייה, זה פחות מאחוז אחד אפילו.
אבי בלאו: כך שזה ממש מספר יחסית קטן של אנשים.
אבי בלאו: הרוב המכריע של כבדי השמיעה, למעשה רובם בכלל בלי מכשירי שמיעה כך שאין מה לדבר על מצב T או משהו כזה שמחייב.
אבי בלאו: גם אלה שיש להם מכשירי שמיעה, רובם אין להם מצב T.
אבי בלאו: אלה שיש להם, חלקם לא מפעילים את זה או שלא יודעים להפעיל את זה.
אבי בלאו: בשורה התחתונה, למעשה הפתרון הזה הוא פתרון שנכון למעט מאוד אנשים.
אילן גילאון: אורנה, את רוצה להתייחס לזה?
אורנה ערן: הנציבות רוצה להתייחס לזה.
שמואל חיימוביץ: איזה יחס אתם מציעים?
לירית שפיר שמש: לפרוטוקול, הקול שלי מצטרף לקולו של אבי בלאו בנושא.
בלהה ברג: אני רוצה לומר לגבי הסעיף הזה שגם אנחנו ערכנו בדיקה מקפת, גם לגבי המצב בעולם וגם ערכנו התייעצויות רבות בתחום הזה וגיבשנו את ההצעה המהותית שמופיעה כאן בתקנות ואנחנו מבקשים לא לפתוח אותה מחדש.
בלהה ברג: היא כבר אושרה בתקנות.
בלהה ברג: אנחנו רוצים למקד את הדיון רק בהיקף עמדות השירות.
בלהה ברג: כלומר, אנחנו הגבנו כאן כשהצענו להעלות מחדש את הסעיף.
בלהה ברג: בעצם הגבנו לערעורים לגבי היקף עמדות השירות.
אילן גילאון: זה מעניין האם באמת מדובר באחוז אחד מהסך הכול.
בלהה ברג: כאן אני אבקש מאורנה לפרט יותר.
ישראל אבן זהב: ארגון "בקול" אומר שלא צריך את זה, אז אני לא מבין.
אבי בלאו: לא שלא צריך.
אבי בלאו: אנחנו לא אומרים שלא צריך לדאוג לאנשים האלה.
אבי בלאו: צריך לדאוג להם.
לירית שפיר שמש: אבל צריך להתחשב בטווח גדול בהרבה של אוכלוסייה.
לירית שפיר שמש: לא לקפח את הקבוצה הקטנה של משתמשי לולאת השראה, ביניהם למשל אנחנו.
לירית שפיר שמש: ארגון "בקול" דואג לקבוצה מאוד גדולה של כ-700 אלף אנשים בישראל שהם לקויי שמיעה בדרגות שונות וצריך להתחשב בציבור הענק הזה.
אורנה ערן: מעבר לזה שהסעיפים האלה נדונו ואושרו, ארגון "בקול" היה שותף לכל.
אורנה ערן: זאת אומרת, ההחלטות האלה והבקשות הגיעו מהם, גם לגבי הטכנולוגיות המסוימות.
אורנה ערן: זה דבר אחד וזה יוצר איזושהי בעייתיות כי בעוד שבוע יכול להיות לעלות איזשהו טיעון אחר.
אורנה ערן: לגבי הטיעונים האחרים, אני לחלוטין לא מסכימה.
אורנה ערן: אני לא מכירה את המספרים האלה שמדברים עליהם, אבל צריך לזכור שמלכתחילה ההתאמות נועדו עבור אלה שמתקשים יותר.
אורנה ערן: הרי אם יש דלפק פתוח ואדם שיש לו שרידי שמיעה פונקציונאליים והוא עושה בהם שימוש טוב, הוא לא זקוק לשום דבר.
אורנה ערן: ההגברה האקוסטית הכי טובה היא בעצם מה שנותן השירות נותן.
אורנה ערן: המרחק של מטר מספיק לאלה שהשמיעה שלהם מספקת לעניין הזה.
אורנה ערן: בנושא של הנגישות, אנחנו מדברים על אלה שזקוקים יותר.
אורנה ערן: זה בדיוק ההבדל כמו מדרגות נעות ומעלית.
אורנה ערן: יאמרו שאם יש מדרגות נעות, אתה יכול לנוע לקומה למעלה והמעלית נועדה לאלה שאינם יכולים להשתמש בהן.
אורנה ערן: יש את ארגון הגג בארצות הברית שהוא הארגון הכי גדול של כבדי השמיעה והוא יצא אתמול בהצהרה לגבי מינוי מיוחד של איש מקצוע שהתפקיד שלו הוא לקדם רק את נושא לולאות ההשראה כי הם רואים בזה חשיבות כל כך גדולה עבור כבדי השמיעה.
אורנה ערן: הקושי של אנשים עם לקות שמיעה היא לשמוע הגברה אקוסטית כשהסביבה רועשת.
אורנה ערן: אם אתה תיתן רמקול כמו שאתה מציע, אבי, קודם כל מעבר לאי ייתכנות הטכנית של זה, מאחר שאתה תיצור פידבק אם יש לך רמקול ומיקרופון קרובים אחד לשני, הרעיון הוא בעצם לנתק את הסביבה הרועשת מסביב.
אורנה ערן: זאת אומרת, לא לעשות הגברה אקוסטית אלא לחלוטין עבור אותו אחוז מסוים, כן, אלה שמשתמשים במכשירי שמיעה ובשתלים, כן שבתוכם יש את אלה שיש להם מצב T, הם אלה שזקוקים לא להגברה אקוסטית אלא להגברה שחותכת את רעש הרקע ובעצם משדרת ישירות לתוך המכשירים שלהם.
אורנה ערן: בוודאי שיש כאן התייחסות רק לאותה אוכלוסייה ספציפית כי הרי האחרים לא זקוקים להגברות האלה.
אורנה ערן: להציע שבעמדה פתוחה יהיה רמקול ומיקרופון, זאת אי הבנה מוחלטת גם של הצרכים וגם של הייתכנות הטכנית.
שמואל חיימוביץ: גם כל האנשים מסביב ישמעו מה מדברים.
קריאה: זה פוגע בפרטיות.
אורנה ערן: זה מעבר לנושא של פרטיות וכולי.
אבי בלאו: יש לנו דוגמאות לא מעטות של עמדות פתוחות עם הגברה אקוסטית רגילה, כך שהדבר הזה הוא ישים והוא בר ביצוע.
אבי בלאו: היתרון הגדול שלו - אגב, לא מוזכר גם לגבי הלופים – הוא בשיפור גדול מאוד של יחס לרעש.
אבי בלאו: כלומר, אם המיקרופון קרוב מאוד לפיו של הדובר והרמקול הוא יחסית קרוב לשומע, אפשר להוריד את העוצמה כך שהיא לא תפריע לאחרים וגם לא יהיה פידבק.
אבי בלאו: השיפור הוא גדול מאוד.
אבי בלאו: כל מי שעמד באיזושהי עמדה, למשל ברכבת או באיזשהו מקום אחר שם יש הגברה מהסוג הזה, ללא לולאות השראה.
בלהה ברג: יש שם עם לולאות השראה.
אבי בלאו: בעמדת מודיעין בתחנה המרכזית בירושלים בה יש הגברה רגילה לחלוטין.
שמואל חיימוביץ: יש חציצה?
אחיה קמארה: שם מדובר על חציצה.
אחיה קמארה: שם יש חציצה.
אבי בלאו: אם יש, זה חד כיווני.
שמואל חיימוביץ: אם יש חציצה, גם בתקנות שלנו צריך גם וגם.
אבי בלאו: אין חציצה אקוסטית.
אחיה קמארה: יש שם זכוכית.
אבי בלאו: אבל נותן השירות לא צריך הגברה.
אבי בלאו: הוא שומע אותך מצוין.
קריאה: זה לא לנותן השירות.
אחיה קמארה: זה למקבל השירות.
אבי בלאו: הדוגמה שאני מנסה לתת היא ששם יש הגברה אקוסטית ואני ככבד שמיעה נהנה ממנה מאוד.
אחיה קמארה: את זה אנחנו מבקשים גם כאן.
אחיה קמארה: בעמדה סגורה אנחנו מבקשים גם כאן.
אבי בלאו: אני רוצה שלא יהיה הבדל בין עמדה סגורה לפתוחה.
אבי בלאו: לדעתי ההבדל הזה הוא חסר משמעות.
אבי בלאו: עמדות שהן סגורות אקוסטית, כמעט ולא קיימות בישראל.
אבי בלאו: ההבדל הזה לא נחוץ.
אבי בלאו: ההגברה צריכה להיות זהה.
בלהה ברג: כל עמדה במודיעין היא עמדה סגורה.
אבי בלאו: למעשה בישראל אין שום עמדה בה נתקלתי שיש חציצה אקוסטית ויש צורך בהגברה דו כיוונית.
שמואל חיימוביץ: ברכבת ישראל.
צביה אדמון: אני רוצה לומר לך כמי שמוגבלת שמיעה בעצמי שהגברה זה דבר בכלל לא תקין, לא עוזר ואני לא רוצה שאנשים סביבי ישמעו מה נאמר לי, ודאי לא בבנק ועוד במקומות אחרים, או בקופת חולים או בבית מרקחת.
צביה אדמון: לדעתי, כמי שמוגבלת בשמיעה, זה דבר שלא מקובל עלי.
צביה אדמון: יכול להיות שאתה נהנה מזה, אבל אני במקרים הספציפיים בהם הייתה הגברה כזאת, מאוד מאוד לא נהניתי.
אבי בלאו: שלא יהיה לא ברור.
אבי בלאו: אני לא אומר שלא יהיו לופים.
אבי בלאו: אם את מעדיפה לופ, יהיה לך לופ.
אבי בלאו: גם אני מעדיף לופ.
אילן גילאון: מה זה מעדיף?
צביה אדמון: ההגברה פוגעת בפרטיות של אנשים.
צביה אדמון: אני לא מדברת על רעש סביבתי.
אילן גילאון: אבי, אתה יכול לעשות שימוש ב-לופ?
אבי בלאו: כן.
קריאה: הוא עושה שימוש עכשיו.
אבי בלאו: אני יכול ואני עושה.
אבי בלאו: גם כאן אני יושב עם לופ מכיוון שלופ הוא פתרון טוב מאוד כשאפשר להשתמש בו, אבל הבעיה היא שלתת פתרון לופ ולומר שפתרנו את הבעיה, זה לא לעשות הרבה.
אילן גילאון: השאלה היא את מי זה מדיר.
אילן גילאון: כשאני משתמש ב-לופ, את מי מכבדי השמיעה אני מדיר.
אורנה ערן: אני אסביר.
אורנה ערן: דרך אגב, הכול מבוסס על תקנות אחרות בינלאומיות, על ה-ADL, על הבריטי, על האוסטרלי ובעצם על כל העולם.
אורנה ערן: עשינו הבחנה בין עמדה פתוחה לעמדה סגורה.
אורנה ערן: עמדה סגורה, אין דבר כזה מחיצה אקוסטית.
אורנה ערן: עמדה סגורה, הכוונה היא שיש איזושהי חציצה בין נותן השירות, ולא משנה איזה סוג של חציצה, למקבל השירות.
אורנה ערן: בכל עמדות המודיעין ברכבת ובכל המקומות, קיימת חציצה.
אורנה ערן: גם לאנשים עם שמיעה תקינה, אם אין שם הגברה, בעצם יש קושי לשמוע.
אורנה ערן: הדבר הראשון שעשינו, שהוא הדבר הראשון, היה לעשות הפרדה בין עמדות פתוחות לעמדות סגורות.
אורנה ערן: חייבים לעשות את ההבחנה הזאת כי אחרת באמת אין הבנה של נושא של אקוסטיקה, אם לא עושים את ההבחנה הזאת.
אורנה ערן: לגבי עמדה סגורה אמרנו שצריך שני דברים כדי שזה ייתן מענה לנתח הכי רחב של האוכלוסייה.
אורנה ערן: בעמדה סגורה אנחנו מדברים על לולאת השראה עבור אלה שצריכים לנטרל את רעשי הרקע ושזה ישדר ישירות למכשירי השמיעה שלהם, ונתנו הגברה אקוסטית עבור אלה שלא עושים שימוש, עבור אלה שהם בלי מכשירי שמיעה, הנתח האחר שזקוק להגברה ולא יוכלו לשמוע מאחר שיש חציצה.
אורנה ערן: בעמדה פתוחה הקלנו.
אורנה ערן: אמרנו שאין צורך.
אורנה ערן: הרי מהי עמדה פתוחה?
אורנה ערן: המרחק הוא של מטר.
אורנה ערן: תחשוב על גל קול, יחס אות לרעש, בדיוק כמו שאמרת, אין כאן מרחק.
אורנה ערן: אין כאן אפקט של מרחק.
אורנה ערן: שם אמרנו שצריך רק לולאת השראה כי רק שם אנשים שיש להם לקות יותר חמורה מתקשים עוד יותר ואנחנו רוצים לנטרל את רעשי הרקע ורק הם זקוקים להגברה הנוספת.
אורנה ערן: שם אין צורך בהגברה אקוסטית שתהווה הפרעה לכולם, שהנושא של פרטיות יהיה קיים.
אורנה ערן: להפך, הקלנו.
אילן גילאון: מבחינת החוק הבינלאומי, יש התייחסות למה החציצה?
אורנה ערן: כן.
אילן גילאון: מה הרעיון של חציצה?
אילן גילאון: למה יש חציצה?
אורנה ערן: זאת אקוסטיקה.
אורנה ערן: כשיש מחיצה, גל הקול מכה במחיצה וחוזר לאחור.
אורנה ערן: אתה שומע הרבה פחות.
אילן גילאון: זאת לא השאלה שאני שואל.
דן אורן: השאלה היא האם החציצה היא משהו שעולה בקנה אחד.
אורנה ערן: זה ביטחון, נושא של פרטיות, של שמירה על דברים, הגנה.
אורנה ערן: יש לזה כל כך הרבה אספקטים.
טיבי רבינוביץ: אבל את מבינה שבשירותי הבנקאות, ברגע ששמת חציצה ורמקול, כל מה שצביה דיברה עליו, וזאת פגיעה בפרטיות, קורה באותו רגע.
אורנה ערן: לכן הלכנו למינימום.
טיבי רבינוביץ: כל מה שהפקיד יגיד לה, כולם ישמעו.
טיבי רבינוביץ: כל הסניף ישמע.
אילן גילאון: זה כל הרעיון של התור.
אילן גילאון: אתה ראית מה עושים בכספומט?
אחיה קמארה: אם אפשר לומר משהו.
אחיה קמארה: כאמור, אנחנו לא חושבים שצריך לפתוח את זה מחדש.
אחיה קמארה: אנחנו חושבים שזה הפתרון הסביר במסגרת האיזונים שלנו והצרכים של האנשים עם בעיות שמיעה.
אחיה קמארה: אנחנו רוצים בכל זאת לשאול אתכם אם יש לכם עמדה לגבי מספר העומדות שצריך להיות בהן לופ.
אבי בלאו: אני לא חושב שאתה צודק.
אבי בלאו: אם אנחנו נסתפק במצב כפי הוא כרגע, זה כמו לסמן וי ולא לעשות כמעט כלום.
אבי בלאו: אני חושב שצריך לתת אפשרות לאדם כבד שמיעה שמגיע – נניח נדבר על המקרה שהוצג כאן – לבנק, הוא יושב מול פקיד ויש לו איזה שהם קשיים לשמוע, וזה קורה הרבה.
אבי בלאו: אם הוא בוחר להשתמש בהגברה אקוסטית, אנחנו לא צריכים למנוע את זה ממנו.
אבי בלאו: אנחנו לא נכתיב לו שהוא לא ישתמש בהגברה אקוסטית כי מישהו יכול לשמוע אותו.
צביה אדמון: זה מחייב את הבנק לשים את זה.
צביה אדמון: זה מחייב את הבנק להתקין את זה.
אבי בלאו: ודאי שזה מחייב את הבנק.
לירית שפיר שמש: שכחנו משהו.
לירית שפיר שמש: זה לא רק לופ או הגברה אקוסטית אלא יש גם אוזניות.
צביה אדמון: זה לא מקובל.
צביה אדמון: ההנחיות כאן הן לא למקבל השירות אלא לנותן השירות.
צביה אדמון: אתה מחייב את הבנק להתקין הגברה.
צביה אדמון: לבנק יש סיבות משלו לרצות את זה.
אבי בלאו: את מחייבת אותו לעשות מאה אחוזים הגברה כשיש אחוז אחד מהאוכלוסייה שצריך את זה.
אבי בלאו: את אומרת לכל העמדות.
אחיה קמארה: זה לא נכון.
אחיה קמארה: אמרנו לא.
אילן גילאון: בואו נעשה סדר.
לירית שפיר שמש: אם אתם מדברים על העניין של פרטיות, השאלה אם אוזניות לאדם כבד שמיעה שבא לבנק ואומר שהוא לא שומע, לתת לו אוזניות.
אילן גילאון: מה זה הגברה?
צביה אדמון: רמקול.
אילן גילאון: אבל פתוח.
אילן גילאון: אני לא יכול לקבל את זה באוזניות?
אורנה ערן: חד משמעית, מבדיקות שנעשו, אנשים לא משתמשים באוזניות.
אורנה ערן: יש את האספקט של היגיינה, של להעביר אוזניה מאדם לאדם ואנשים לא אוהבים להיות מחוברים לדברים ולא עושים שימוש באוזניות.
אורנה ערן: בתחילת הדרך, אם אתה זוכר ואני חושבת שאנחנו כבר 15 שנים בתוך העניין הזה בארץ, התחלנו בתיאטרון ירושלים ושם הייתה מערכת הגברה שהיית צריך להרים שפופרת.
אורנה ערן: עשינו שם תצפית במשך ימים שלמים – אני בכובע שלי של הביטוח הלאומי כי אנחנו מימנו את זה – וראינו שאנשים לא השתמשו בזה משום שאנשים לא אוהבים לא להשתמש באוזניות ולא להרים שפופרות.
אורנה ערן: תחשוב על טלפונים ציבוריים, כמה אנשים הפסיקו להשתמש לזה וחלק מהם לא בגלל הטלפונים הניידים אלא בגלל שאנשים לא אוהבים להשתמש בשפופרות.
אורנה ערן: אף אחד לא בזה שימוש.
אורנה ערן: אבי, מה שאני לא מצליחה להבין.
אורנה ערן: מדובר באיזשהו מענה, וזאת הראייה שלנו לאורך כל הדרך.
אורנה ערן: אף פעם אין מאה אחוזים.
אורנה ערן: תמיד אתה מנסה לתת את המקסימום.
אורנה ערן: אני חושבת שמה שאתם אומרים, זה באמת פגיעה די קשה.
אבי בלאו: אני לא מסכים.
אבי בלאו: אני חושב שאת לא פתוחה מספיק.
אבי בלאו: לדעתי אם אדם כבד שמיעה בוחר באפשרות הזאת של הגברה אקוסטית, אנחנו לא אמורים למנוע את זה ממנו.
אבי בלאו: אנחנו צריכים לטפל בקטע של הפרעות לסביבה ואלה דברים שניתנים לטיפול וזה לא כל כך בעייתי.
לירית שפיר שמש: את אומרת שאנשים לא אוהבים לשים עליהם אוזניות.
לירית שפיר שמש: אולי יש גם אנשים שלא אוהבים לשים עליהם לופ?
אילן גילאון: אנחנו לא מתחילים עכשיו בבחירה של אוהבים או מאיזה מותגים אוהבים.
אילן גילאון: אנחנו בסך הכול מנסים להתיישר עם המציאות.
אילן גילאון: אבי, אני רוצה לבקש ממך.
אילן גילאון: היות שמדובר בעמדות סגורות עד כמה שאני מבין, בוא נסתפק בדבר הזה.
אילן גילאון: היות וגם בלולאת השראה מסתבר שיותר אנשים יכולים לעשות שימוש, למרות שאולי היו בוחרים או מעדיפים משהו נוסף, נסתפק בדבר הזה.
בלהה ברג: אנחנו מציעים לדון רק בשאלה של מספר העמדות.
נטע רוטמן: לפני כן, לא הבנתי את עמדת הנציבות לגבי מקום שיש בו עמדה סגורה מזכוכית שכיום חייב לשים אינטרקום.
נטע רוטמן: מה קורה במקומות שזה מפריע לפרטיות כמו שצביה אומרת?
נטע רוטמן: זאת חובה או לא חובה?
צביה אדמון: אין דבר כזה.
נטע רוטמן: למשל בבנק.
צביה אדמון: ההסדר כיום לא פוגע בפרטיות.
צביה אדמון: לכן אנחנו מתנגדים לנושא של הגברה.
נטע רוטמן: אבל בעמדה סגורה שיש לה זכוכית, אין חובה לשים אינטרקום.
אורנה ערן: זה לא אינטרקום.
אורנה ערן: יש חובה והיום כולם עושים בזה שימוש.
אורנה ערן: אנשים שומעים זקוקים להגברה כי אחרת אתה לא שומע מה הפקיד מאחורי הדלפק.
אילן גילאון: אם אני לוקח לולאה כזאת, אני אשמע מה מדברים אתי?
אורנה ערן: לא, לולאה לא.
אורנה ערן: אלה שלכתחילה בדיוק כמו אחיה, בדיוק כמו אבי, בדיוק כמו לירית עושים שימוש בזה, כי הם זקוקים יותר מאחרים.
אורנה ערן: לכן כשהם מגיעים לכאן, הרבה פעמים מגיעים לכאן אנשים עם לקות בשמיעה ואני מציעה להם ואומרת שיש לנו כאן הגברה, אבל הם אומרים שהם מסודרים כי יש להם מספיק שמיעה פונקציונאלית שהם יכולים לעשות שימוש בהגברה כי כן יש לנו כאן הגברה אקוסטית.
אורנה ערן: זאת אומרת, יש לנו כאן מיקרופונים ויש רמקולים.
אורנה ערן: להם זה מספיק.
אורנה ערן: להם זה לא מספיק.
אורנה ערן: הם זקוקים ליותר והם זקוקים ללולאות.
אורנה ערן: המטרה היא לתת את המענה כי אחרת, אם זאת עמדה פתוחה ואף אחד לא צריך את זה, לא היה צריך שום דבר כי המרחק בין נותן השירות לבין מקבל השרות הוא בסך הכול מטר.
אילן שפירא: מה המרחק לשידור של לולאה כזאת?
אורנה ערן: מטר וחצי-שניים.
אבי בלאו: אגב, הלולאות שהותקנו בכמה וכמה מקומות, יש לולאות שולחניות שמותקנות בכמה מקומות, אלה לולאות שאני למשל לא יכול להשתמש בהן.
אבי בלאו: הן חלשות מדי.
אבי בלאו: הן לא פועלות והן תלויות מדי במרחק.
אבי בלאו: בכל מקום שהן קיימות, הן למעשה עומדות כאבן שאין לה הופכין.
אורנה ערן: עכשיו אבי מעלה טיעון אחר לגמרי שהוא טיעון מאוד חשוב וכאן זה חלק מהתפקיד שלכם כארגון כבדי השמיעה.
אורנה ערן: זה כמו שעשינו את הפעילות המשותפת הזאת בתיאטראות של להעלות מודעות.
אורנה ערן: פעם לא היו מחלקים מקלטים בתיאטראות והיום הם נלקחים כי חלק מזה היה באמת העלאת מודעות, שימוש נכון והפעלה נכונה.
אורנה ערן: כשאני באה לדלפקי שירות שאנחנו התקנו בהם בביטוח הלאומי, ובאמת הגענו למיליוני שקלים, של התאמות שנעשו במבני ציבור, הדבר הראשון שאני עושה זה ללכת לראות אם הלולאה עובדת כמו שצריך, אם היא מופעלת וכולי.
אורלי בוני: למה בתיאטראות לוקחים מקלטים ואין כאן עניין של היגיינה?
אורנה ערן: יש גם לולאות השראה.
אורלי בוני: לא, לוקחים מקלטים.
שמואל חיימוביץ: יש כאלה שמביאים מקלט משלהם.
אילן גילאון: אני לא חוזר לשם.
אילן גילאון: בנושא שמעלה כאן אבי צריך לטפל.
אילן גילאון: צריך שיהיה בעוצמה המספיקה.
אבי בלאו: ברשותך, עוד הערה קטנה.
אבי בלאו: העירו כאן לגבי זה שלא רוצים להשתמש באוזניות ולא רוצים להשתמש בדברים ולא מביאים מהבית.
אבי בלאו: קודם כל, התיאטראות זאת דוגמה שסותרת את זה.
אבי בלאו: אני יכול להגיד לך על עצמי שאם הייתי יודע שבבנק יש מערכת הגברה, ואני יכול להביא אוזניה משלי מהבית או להשתמש באוזניה של הטלפון שלי שהיא כל הזמן אתי ולתקוע אותה לתוך השקע בבנק ולשמוע את האדם כמו שצריך, אני הייתי דואג בכל פעם שאני בא לבנק להביא אוזניה.
אבי בלאו: אין חכמות.
אבי בלאו: אני בטוח שרוב כבדי השמיעה יעשו את זה.
אבי בלאו: הם ידעו שזה מחכה להם בבנק, כי זה יהיה מונגש וזה יהיה בכל מקום והם יביאו אוזניות משלהם.
אבי בלאו: אני אפילו אביא לולאת לופ משלי שאני יכול לתקוע אותה בבנק ולשמוע היטב.
צביה אדמון: זה סותר את הדרישה שלנו לשירות שוויוני, שלא מצריך את האדם להביא מכשיר.
קריאה: אדם עם כיסא גלגלים מביא את הכיסא אתו.
קריאה: אני לא נותן לו אותו.
קריאה: גם לאדם עם משקפיים אני לא נותן אם הוא לא רואה.
בלהה ברג: אנחנו לא ביקשנו מכשירי שמיעה.
אורנה ערן: אני אשמח לשבת אתכם אחרי כן ולהסביר לכם קצת יותר.
אורנה ערן: אין רמקול שאפשר להכניס אליו לולאת השראה.
אורנה ערן: לדבר הזה קוראים מערכת לולאת השראה.
אורנה ערן: זה לא רמקול.
אבי בלאו: לא, יש רמקולים עם שקע שאפשר לתקוע אוזניה.
אבי בלאו: הדבר ידוע.
לירית שפיר שמש: ראינו משהו כזה שהוא גם לאוזניה וגם ל-לופ.
אורנה ערן: יכול להיות, אבל זאת טכנולוגיה חדשה.
אורנה ערן: זה אומר שבמערכת יש מגבר בלולאה ויש מגבר אקוסטי.
אורנה ערן: אלה שני מגברים.
אורנה ערן: אלה טכנולוגיות.
אבי בלאו: מגבר לאוזניה יכול לשמש ללולאה בלי שום בעיה.
אילן גילאון: אורנה, כשאת מדברת על הגברה אקוסטית בתא סגור, מה עובד שם?
אורנה ערן: למשל אתה הולך היום לקולנוע לקנות כרטיסים.
אורנה ערן: יש לך מערכת דו-כיוונית שמשמשת את כולם כי הרעיון הוא שברגע שיש מחיצה, יש קושי לשמוע.
אורנה ערן: לכולם יש קושי לשמוע ולאלה שיש לקות שמיעה, יש קושי עוד יותר.
אילן גילאון: מה מגביר לי שם את הקול?
אורנה ערן: יש רמקול.
אורנה ערן: כאשר יש מחיצה יש רמקול אבל זה כי כולם זקוקים לזה ואלה שיש להם לקות שמיעה, זקוקים עוד יותר.
אורנה ערן: אלה שיש להם לקות שמיעה משמעותית שעושים שימוש במכשירי שמיעה ובשתלים, הם כבר צריכים הגברה אחרת משום שלהם מה שמפריע, זה לא רק לשמוע את נותן השירות אלא זה גם הרעש מאחור.
אילן גילאון: אם למשל היינו הולכים למצב, נניח רוצים עכשיו לכמת את לולאות ההשראה והולכים על מצב של אחד כזה, לולאת השראה ובמקביל לכך במקום אחר, בעמדה אחת או בעמדה שנייה, לופ הגברה?
אורנה ערן: הגברה אקוסטית צריכה להיות במקום בו יש לך מחיצה כי אז יש לך הנחתה ואתה לא יכול לשמוע את מה שנאמר.
אורנה ערן: מהבחינה של כמויות, על זה דיברנו, בהחלט מקובל והיה מקובל גם עלינו אפשר להוריד את זה לדרישה בגלל הדרישה של אחת מעשר ולא כמו שהיה קודם לכן.
הר טוב: אני מצטרפת לדברים של אורנה והנציבות.
הר טוב: אני לא יודעת בדיוק על איזה טכנולוגיה כאן מדובר.
הר טוב: זה דבר שעולה כאן לראשונה.
הר טוב: צריך לבחון את הדברים.