GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חני אורון: אבל אנחנו, האנשים, יוצרים את הסטיגמה.
דוד טל: האם גברתי מוכנה שהבן שלה יעבור לבית-חולים פסיכיאטרי כשהוא לא צריך להיות שם והוא יכול לקבל את הטיפולים במרכז להפרעות אכילה?
חני אורון: לא זה מה שאמרתי.
דוד טל: את מדברת על סטיגמה.
דוד טל: את אומרת שלא נורא לקבל טיפול בבית-חולים פסיכיאטרי.
חני אורון: אמרתי שבאותם מקרים שהפרעת האכילה היא משנית להפרעה של דיכאון, שזאת מחלת נפש, אנחנו לא מתנגדים לאשפוז בבית-חולים פסיכיאטרי.
יאיר פרץ: בזה יש תמימות דעים.
דניאל שטיין: בהפרעות אכילה ב60%-50%- יש הפרעה דכאונית נלווית.
דניאל שטיין: זה שיש דיכאון זאת לא סיבה לאשפז בבית-חולים פסיכיאטרי.
חני אורון: אנחנו בעצם מדברים על טכנולוגיות חדשות.
חני אורון: מדובר פה על מחלקות שצצו להן אחרי החוק שקופות-החולים לא מתוקצבות.
חני אורון: אני האחרונה שרוצה למנוע שירות.
יצחק קדמן: מה זה "צצו להן"?
גל הרשקוביץ: הן צצו.
יצחק קדמן: אתה גיבור גדול.
יצחק קדמן: נראה שתהיה לך בת במצב הזה.
גל הרשקוביץ: אני לא מוכן לשבת בדיון שיושב פה אדם, וחצי מהדברים שלו זה השתלחויות אישיות.
חני אורון: יש מחלקות חדשות.
חני אורון: אני שמחה שיש התפתחות והתקדמות כזאת.
חני אורון: מישהו צריך לתקצב את זה ולאפשר לנו להשתמש בשירותים האלה.
דוד טל: ועד אז תשלחו לבית-חולים פסיכיאטרי במקום למרכזים להפרעות אכילה?
חני אורון: נשקול כל אחד לגופו של עניין.
חני אורון: מותר לי לבחור.
דוד טל: האם יש לך אחריות מינימלית לגבי החולה שלך לתת לו את השירותים הטובים ביותר, ולא להשליך אותו כך כשלא מגיע לו להיות מושלך?
חני אורון: אני לא משליכה אף אחד.
חני אורון: אותם מרכזים שמדברים על טיפול כוללני בחולה ובמשפחה, אין להם כל בעיה לאשפז בשיבא משפחה שגרה בטבריה.
חני אורון: השיקול הזה שמשפחה נמצאת בטבריה עם עוד ארבעה ילדים בבית והאמא צריכה לרוץ לתל-השומר זה לא מפריע.
דניאל שטיין: הנערה הזאת אושפזה בתל-השומר אחרי שהעבירו אותה מבית-החולים בצפת, כי לא יכלו לטפל בה.
חני אורון: אני רוצה שיהיה בצפת ואני רוצה שיהיה בטבריה ואני רוצה שיהיה בבאר-שבע, בכל הארץ.
יצחק קדמן: אני רוצה להפנות בקשה וקריאה להסדיר את הנושא באחת משתי האפשרויות.
יצחק קדמן: משרד הבריאות כבר הבטיח, כולל בדרג של שרים, הוא הבטיח את זה כבר לפני שנים.
יצחק קדמן: העניין של העברת הפסיכיאטריה שהתעכב כמו שציין ד"ר מרק הרבה שנים, אגב גם מסיבות של סטיגמה, אף אחד לא רוצה לקחת את הפסיכיאטריה הזאת שהיא רפואה רגילה לכל דבר.
גילה סעדיה: זה גם מבוסס, ד"ר קדמן?
גילה סעדיה: שיבדוק היושב-ראש את הפרוטוקולים של ועדות העבודה והרווחה, שבילינו פה בשנת 1995, וכל קופות-החולים הצהירו שבהעברה תקציבית הן מוכנות לקחת את זה.
יצחק קדמן: עובדה שזה נשאר עד היום איפה שזה נשאר.
גילה סעדיה: זאת דרך להסקת מסקנות?
יצחק קדמן: או שהעניין כולו של העברת הפסיכיאטריה יוסדר לאלתר לפי חוק ביטוח בריאות ממלכתי, ואז אני מעריך שחלק עצום מהדברים שקיימים היום ייפתרו, מפני שלא יהיה אותו תמריץ שאני מסכים שקופות-החולים צריכות להיות צדיקות גמורות, ומעבר לזה, כדי לא לעמוד בפיתוי של המצב האנומלי הכספי שקיים היום, ואמרתי את זה בתחילת דבריי היום.
יצחק קדמן: אבל הדבר הזה נסחב כבר שנים, ואם הצפי שזה יימשך הלאה, אני קורא לוועדה ביחד עם משרד הבריאות למצוא פתרון ביניים שיאפשר.
יצחק קדמן: אני לא שונא את קופות-החולים ואני לא רוצה שקופות-החולים יישארו ללא כיסוי כספי.
יצחק קדמן: אני קורא לממשלה למצוא את ההסדר הכספי, זה לא בשמים, כדי שכל אותם מקרים יקבלו את הטיפול המירבי שמגיע להם.
יצחק קדמן: לא שמעתי אף התבטאות מאף קופת-חולים, כמו ששמעתי פה שצצו להם מרכזי הפרעות אכילה, שצצו להם מרכזי השתלה וצצו להם מרכזים כאלה ואחרים בתחום הרפואה.
יצחק קדמן: גם שם צצו, ואף אחד לא קורה לזה צצו.
יצחק קדמן: רק כשמדובר בהפרעות אכילה זה צצו, מישהו שם הצמיח פטריות.
יצחק קדמן: זה שירות טוב, עובדים שם אנשים מסורים, אנשי מקצוע.
מוטי מרק: שלא תהיה אי הבנה.
מוטי מרק: כראש שירותי בריאות של צה"ל קניתי שירותים מהמרכזים האלה.
יצחק קדמן: זה לא עניין של פרנסה, אלה מרכזים טובים, מרכזים שמצילים ילדים.
יצחק קדמן: תסתכלו גם על העניין בעיניים של ההורים דוגמת גברת זילברמן ואחרים.
יצחק קדמן: בסופו של דבר המצב היום לטווח ארוך עולה לנו מחיר הרבה יותר יקר גם כלכלית.
יצחק קדמן: זה לא יעזור לכם.
יצחק קדמן: ילד שנשלח למחלקה פסיכיאטרית הוא אחר-כך מגיע לאשפוזים חוזרים וזה עולה לכולנו הרבה יותר.
יצחק קדמן: זה חיסכון מדומה לטווח קצר.
גל הרשקוביץ: יש פה טענות חמורות כלפי קופות-החולים.
גל הרשקוביץ: אני לא סניגור שלהם, אבל אני חושב שאלה טענות קשות כלפי קופות-חולים, שמופקדות מטעם המדינה על בריאות כלל תושבי מדינת-ישראל, ולא רק בנושא הפסיכיאטריה אלא בנושאים לא פחות קשים כחולי סרטן, איידס, כליות וכו'.
גל הרשקוביץ: אני חושב שקופות-החולים פועלות משיקולים רפואיים ומקצועיים.
גל הרשקוביץ: נשאלת השאלה איך הם יתנו את השירות, ואני חושב שהם מודעים שמנחים אותם גם שיקולים כלכליים.
גל הרשקוביץ: השאלה היא פה איך לתת את השירות, האם לתת אותו במסגרת של בית-חולים כללי, או שאולי קופת-חולים חושבת שאותו אדם יכול לקבל את הטיפול במרכז קהילתי שהיא פיתחה או במרכז אחר, והמתבגרים יקבלו את הטיפול.
גל הרשקוביץ: עולות כאן טענות קשות כלפי קופות-החולים כי הם עושים את זה משיקולים כלכליים.
גל הרשקוביץ: גם בתי-החולים הכלליים, שיושבים פה הנציגים שלהם, פועלים משיקולים כלכליים.
גל הרשקוביץ: יכול להיות שאם נבדוק נמצא שבין היתר חלק מהפעולות שמבוצעות גם בבתי-חולים נובעים משיקולים כלכליים.
דוד טל: זה ראוי?
גל הרשקוביץ: אני לא אומר שזה ראוי.
גל הרשקוביץ: אני חושב שהן מחויבות לתת את הטיפול הרפואי הטוב ביותר שהן יכולות לתת לקהל הלקוחות שלהן, ואני חושב שהן עושות את זה.
מוטי מרק: נכון וראוי להפעיל גם שיקולים כלכליים בבריאות, כי אחרת לא תהיה בריאות.
מוטי מרק: השאלה היא אם אלה שיקולים כלכליים מעוותים.
גל הרשקוביץ: מי ששומע מבחוץ חושב שכל מה שעושות קופות-החולים זה לזרוק את אותם חולים לבתי-חולים פסיכיאטריים כי הן לא רוצות לשלם.
גל הרשקוביץ: שמענו את התשובות, גם של נציג קופת-חולים מאוחדת וגם לאומית ומכבי, שלא כך הוא.
גל הרשקוביץ: אני חושב שכמו שהן יודעות איך לתת את השירות לחולים אחרים ולבחור באיזו מסגרת לטפל, גם בנושא הזה ראוי לתת להם את האחריות.
גל הרשקוביץ: לגבי מה שמוטי העלה, לגבי מערכת מחירים.
גל הרשקוביץ: מערכת המחירים בבתי-חולים פועלת על-פי מחיר יום אשפוז ממוצע, שמטבעו הוא יוצר עיוותים.
גל הרשקוביץ: כיוון שכאשר עובדים בשיטת ממוצע, יש דברים שעולים יותר ויש דברים שעולים פחות, כי זאת המשמעות של ממוצע.
גל הרשקוביץ: כמו שעלות לבית-חולים ביחידה לטיפול נמרץ עולה יותר מהממוצע, כך למשל למחלקה בתל-השומר עולה פחות מהממוצע.
גל הרשקוביץ: לכן עמדתו של משרד האוצר בנושא הזה, שאכן יש מקום לתקן ולהסדיר את הנושא הזה של מחירים מעוותים שגורמים לפעמים להתנהגות מעוותת ולא נכונה, ולעשות סדר במערכת המחירים.
גל הרשקוביץ: עד היום לא נענינו מצד משרד הבריאות לפנייה שהוצאנו, לקביעה של ועדה שתכלול נציגים מומחים, משרד האוצר ומשרד הבריאות, שתבחן את כל אותן פרוצדורות ותנחה אותן בצורה נכונה כך שלא יהיה אותו תמריץ.
גל הרשקוביץ: אני זורק את הכפפה למשרד הבריאות לטפל בבעיה שממתינה.
גל הרשקוביץ: אנחנו כבר זרקנו אותה מזמן.
אסתר גלילי: אני רוצה לתקן דבר אחד.
אסתר גלילי: אני חושבת שבוודאי בתי-חולים כלליים עובדים משיקולים כלכליים.
אסתר גלילי: אני מסכימה אתך שטוב כך, כדי שהמערכת לא תתרסק.
אסתר גלילי: יש עליהם ביקורת, יש בקרים של קופות-החולים שבודקים את השיקולים שלהם.
אסתר גלילי: מצד שני, יש לי לא דוגמה אחת שמסיבות אתיות אני מתמהמהת מלהוציא אותן לתקשורת, של גורמים מקופות-החולים שאמרו שאם מצבו של הנער יוחמר והוא יתאשפז זה לא יעלה גרוש.
אסתר גלילי: אני מצטערת, הדברים האלה קיימים.
אסתר גלילי: אני לא אומרת שהאנשים שם הם רעים או לא מקצועיים, אבל הם נדחפים לפינה ונאמרים דברים שהם בלתי אפשריים.
דיאנה פלשר: אני רופאה פנימית, יועצת רפואית של שדולת הנשים.
דיאנה פלשר: הוצאנו עכשיו ספר על בריאות נשים בארץ, בשיתוף פעולה עם משרד הבריאות.
דיאנה פלשר: מצאנו שבעניין הפרעות אכילה אין מספיק נתונים, אין לנו יחידה שמטפלת באיסוף נתונים ואין מספיק מחקרים.
דיאנה פלשר: אז אם אנחנו מדברים על יעילות ותועלת, אין לנו מחקר שבודק איזו מסגרת הכי מוצלחת.
דיאנה פלשר: צריך לאסוף את כל הנתונים מכל המרכזים שמטפלים בהפרעות אכילה ולראות מה הטוב ביותר.
דוד טל: אני מבקש לסכם.
דוד טל: יושב-ראש הוועדה יפעל בתיאום עם שר הבריאות לקידום הכללת בריאות הנפש בשירותי הבריאות.
דוד טל: זה על-פי המלצתו של ד"ר מרק ואנחנו נריץ מהמקום שזה נעצר, כדי למנוע את התמריץ לקופות-החולים לשלוח נערות ונערים בוגרים לבתי-חולים פסיכיאטריים במקום מרכזים להפרעות אכילה.
דוד טל: ברור לי, שככל שתוקדם מציאת פתרון בנושא תיפתר שורה שלמה של בעיות, ביניהן מימון הטיפול במתבגרים הסובלים מהפרעות אכילה במרכזי הטיפול המתאימים.
דוד טל: אני מקדם בברכה את האורחים שלנו כאן
דוד טל: מהמרכז לחרש-עיוור "בית דוד".
דוד טל: אנחנו לא נקיים דיון היום, אבל נאפשר לראשי העמותה ולחברי-הכנסת לומר את דברם.
דוד טל: על סדר היום, כמו שיש לגבי הרבה עמותות היום, כמו ער"ן, כמו בית נעם וכמו מוסדות אחרים, גם התקציבים לעמותה זאת הולכים ונגמרים.
דוד טל: כתוצאה מכך, כשאין תקצוב מחפשים תקנה במשרד האוצר.
דוד טל: אף-על-פי שהעמותה פנתה לאוצר לקבוע תקנה תקציבית בנושא הזה, עד היום הם העלו חרס בידם.
דוד טל: אני מאוד מקווה שאחרי שנשמע את הדברים, גם חבריי חברי-הכנסת יצטרפו לקריאה של הוועדה למשרד האוצר לקבוע תקנה תקציבית לאלתר לנושא הזה, כדי שיהיה אפשר להמשיך לספק את השירותים האלמנטריים לאורחים שלנו כאן.
דוד טל: מר פוקס, בבקשה.
חיים פוקס: אני רוצה להודות ליושב-ראש ועדת העבודה והרווחה ולחברי ועדת העבודה והרווחה שמארחים אותנו בוועדה.
חיים פוקס: אנחנו חושבים שזאת הערכה לאוכלוסייה הזאת.
חיים פוקס: אנחנו בעצם נמצאים היום בירושלים במסגרת שלושה ימי נופש שאנחנו מארגנים לקבוצת האנשים החרשים.
חיים פוקס: פתחנו את הנופש בביקור בכנסת.
חיים פוקס: אני חושב שזה מאוד סמלי שוועדת העבודה והרווחה מארחת את האנשים האלה.
חיים פוקס: יש בארץ, לפי נתון סטטיסטי, כ800- איש בעלי הנכות הכפולה הזאת של חרשות ועיוורון, והם פרושים בכל רחבי הארץ.
חיים פוקס: העמותה שלנו עוסקת בתחומי רווחה שונים, ולפני כעשר שנים החלטנו להתחיל לנסות ולסייע לאוכלוסייה הזאת, מכיוון שראינו שבארץ עדיין לא פותחו שירותים שיתאימו לאנשים האלה.
חיים פוקס: אנשים שהם גם חרשים וגם עיוורים לא מסוגלים לקבל שירות חברתי ושיקומי בין יתר האנשים החרשים, ולא בין האנשים העיוורים, כי אנחנו צריכים לעבוד פה אחד על אחד, לכל אחד יש מתורגמן שהוא מעביר לו את הדברים בשפת סימנים במגע, או בכל מיני דרכי תקשורת חלופיות.
חיים פוקס: המרכז שלנו פועל בתל-אביב ואנחנו מקבלים אנשים מכל חלקי הארץ, מבאר-שבע, מירושלים, מחיפה, מחדרה, מאשדוד, אנשים שבאים לכל הפחות פעם בשבוע לפעילות חברתית.
חיים פוקס: יש אנשים שבעבורם ז\
חיים פוקס: את היציאה היחידה מהבית, הקשר היחיד שלהם עם אנשים, ללמוד ולשמוע מה קורה בעולם ומה נעשה.
חיים פוקס: על משרד העבודה והרווחה אנחנו יכולים לומר רק מילים טובות.
חיים פוקס: יושב פה מר פרקש, שהוא מנהל אגף השיקום, ומתחילת הדרך ליוו אותנו ותומכים בנו.
חיים פוקס: הבעיה היחידה היא שהתמיכה נעשית על בסיס ועדת תמיכות.
חיים פוקס: מביאים לוועדת התמיכות הצעה לתקצב את הפרויקט הזה בעובדת סוציאלית אחת, ובמהלך השנה אנחנו צריכים לעבוד לפי זה.
חיים פוקס: עיקר התקציב הוא נושא של הסעות.
חיים פוקס: אנחנו מתגברים את סעיף הסעות ברשויות המקומיות, ומי כמוכם יודע מה מצבן של הרשויות המקומיות כשאנחנו צריכים להתמודד מול 30-25 רשויות מקומיות כדי להוציא מהן מדי חודש את החזר הוצאות הנסיעה של אותו חרש-עיוור תושב אור-יהודה או תושב חדרה עד שהוא מגיע אלינו.
חיים פוקס: יש לנו אולפן לעברית לעולים חדשים מברית-המועצות, בסיוע משרד החינוך.
חיים פוקס: זה אולפן ארצי, אנחנו היחידים בארץ שמלמדים עברית אנשים כאלה.
חיים פוקס: יש לנו דוגמאות בין האנשים שנמצאים פה של אנשים ששוקמו והם נמצאים בחברה, הם יכולים לצאת לבד, הם דואגים לעצמם.
חיים פוקס: כולם אנשים אינטליגנטים ביותר.
חיים פוקס: רואים שאלה אנשים שאפשר לשוחח אתם.
חיים פוקס: אומר רק דוגמה אחת קטנה, כאשר ביקר אצלנו שר העבודה והרווחה, אלי ישי, אחד האנשים דיבר אתו דרך לוח של כתב ברייל, והשאלה שהוא שאל אותו היתה, מדוע הרב פרץ כבר לא חבר בש"ס.
חיים פוקס: יש להם מודעות לחדשות ולכל מה שקורה בחברה בישראל.
חיים פוקס: השירות הזה פתוח לכלל הציבור.
חיים פוקס: אנחנו ביוזמתנו פונים לכל מחלקות הרווחה בכל הארץ.
חיים פוקס: אין רישום לאומי באיזושהי מסגרת של האנשים בעלי הנכות הכפולה הזאת.
חיים פוקס: אנחנו מאתרים אותם בכל מיני דרכים, באמצעות עובדות סוציאליות שנוסעות לביקורי בית ומאתרות את האנשים האלה.
חיים פוקס: צריך לשכנע הרבה פעמים את המשפחה כדי שתאפשר לאדם להגיע לפעילות.
חיים פוקס: יש מקרים, לצערנו, שנצטרך אולי דרך פקידי סעד להוציא צו שיוציא את האנשים האלה לפעילות, כי יש בן משפחה שמסרב בגלל כל מיני שיקולים כלכליים או דברים אחרים לאפשר לו לצאת לפעילות, הוא רוצה אותו בבית.
חיים פוקס: מה שאנחנו רוצים, קודם כל, שהפעילות הזאת תיחשף לציבור, שהציבור בארץ יידע שיש לאנשים האלה מקום שהם יכולים לבוא אליו, להיפגש מבחינה חברתית, להשתתף בחוגים, אם זה חוג לריקודי עם, אם זה חוג לדראמה.
חיים פוקס: אנחנו עושים עכשיו בשיתוף עם הסוכנות היהודית סדנת תיאטרון, שהאנשים האלה יעלו הצגת תיאטרון במימון של פרויקט של הסוכנות היהודית, מכיוון שתקציב לא היה לנו לזה.
חיים פוקס: נמצאים אתנו פה ד"ר יעקב לנדמן ואשתו, שהם מייסדי העמותה ומנהלים את העמותה ודואגים לכל התקציבים האלה.
חיים פוקס: אני רוצה לברך אותם.
חיים פוקס: היוזמה שלהם היתה להקים את המרכז הזה וללוות אותו ולדאוג לתקצוב השוטף שלו.
חיים פוקס: אם אסכם בכמה מילים, אנחנו רוצים את החשיפה לציבור.
חיים פוקס: בפרויקט הזה יש לנו מעגל של כ300- איש שנעזרים ומשתתפים בפעולות.
חיים פוקס: יש לנו מסגרת של מועדון של אנשים יותר מבוגרים, יש לנו מועדון לצעירים ויש לנו מסגרת יום שנקראת מרכז למידה, שאנשים באים ולומדים תקשורת חלופית, לומדים להשתמש במחשב ונעזרים במכשירי עזר של הביטוח הלאומי.
חיים פוקס: הקרן לפיתוח שירותים לנכים סייעה לנו ברכישתה.
חיים פוקס: הדבר העיקרי שאנחנו צריכים הוא שאנחנו נוכל לתכנן את הפעילות שלנו, להרחיב אותה.
חיים פוקס: אנחנו לא מגיעים היום לכל האנשים שדורשים את זה.
חיים פוקס: אם היינו יודעים שיש סעיף תקציבי, כמו שיש לנכה או למפגר או בחינוך מיוחד, שיש ועדת השמה שקובעת שהילד הזה זכאי לקבל שירות של מועדון חברתי וזה עולה לחודש 100 שקל.
נסים זאב: כמה משתתפים יש היום?
חיים פוקס: לפי נתון סטטיסטי יש 800 איש.
חיים פוקס: אנחנו איתרנו בכל הסקרים שעשינו כ350- איש, ואנחנו יודעים שהם קיימים.
חיים פוקס: מתוכם מגיעים בסביבות 100 לפעילות שוטפת.
מקסים לוי: איפה הבעיות?
חיים פוקס: העלות הגדולה היא בעיקר בנושא של שירות סוציאלי, כי באדם כזה אנחנו צריכים לטפל טיפול פרטני, ועלות ההסעות.
חיים פוקס: אם אנחנו צריכים להסיע אדם כזה מבאר-שבע, עם כל הקומבינציות שנעשה לאסוף בדרך מקריית-גת אחד ומאשדוד אחד ומיבנה אחד, הפעילות היא בתל-אביב.
מקסים לוי: כמה ילדים יש?
מקסים לוי: בקדנציה הקודמת דנו בשאלת התקציב לחרשים ועיוורים, ובאמצעות זאת ידענו על ילדים עיוורים וחרשים במוסדות חינוך.
חיים פוקס: הנתונים האלה היו על ילדים שהם או רק עיוורים או רק חרשים.
חיים פוקס: אנחנו מדברים על אנשים שהם גם עיוורים וגם חרשים.
מקסים לוי: אז איפה הבעיה?
חיים פוקס: הבעיה היא להסיע אותם לפעילות.
חיים פוקס: אם המרכז שלי בתל-אביב ואני צריך להביא אדם מרחובות או מאשדוד, זה עולה הרבה כסף.
חיים פוקס: התקציב שלנו היום מסתכם ב800,000- שקל לשנה.
חיים פוקס: מתוך זה המשרד משתתף בוועדת תמיכות.
חיים פוקס: לפעמים יש שנה שאנחנו מקבלים 200,000 שקל, לפעמים 400,000 שקל.
חיים פוקס: לפעמים אנחנו מצליחים להוציא מהרשויות המקומיות את הנסיעות ולפעמים לא.
משה גפני: למה זה לא ממוסד?
חיים פוקס: זאת השאלה שלי, מדוע זה לא ממוסד.
יאיר פרץ: נמצא אתנו פה יושב-ראש האגף לשיקום, מר פרקש.
יאיר פרץ: אולי הוא יכול לתת מענה.
יאיר פרץ: אבל קודם לכן אני רוצה לקדם בברכה את העמותה.
יאיר פרץ: זאת עמותה שליוויתי אותה מקרוב, בתפקידי הקודם במשרד העבודה והרווחה.
יאיר פרץ: יש לברך שהם מתמקדים באוכלוסיות הכי חלשות והכי בעייתיות.
יאיר פרץ: על זה ברכותי גם למקים העמותה.
יאיר פרץ: אני מבקש ממר פרקש לומר לחברי הוועדה מדוע קבוצה כזאת, שמורכבת גם מחרשים וגם מעיוורים, אין לה היום תקציב כמו לקבוצות האחרות.
יאיר פרץ: אני יודע שלחינוך המיוחד קיים תעריף לפעילות החברתית של 500 או 600 שקלים לחודש, וזה דבר שוטף והעמותה יכולה לבנות תקציב פעולה לכל השנה.
מקסים לוי: הרי מצבם הבריאותי לא ישתנה.
מקסים לוי: העיוור יישאר אותו עיוור והחרש יישאר אותו חרש.
מקסים לוי: מדוע התקציב הזה לא ממוסד בתקציב המדינה?
מקסים לוי: למה הוא צריך ועדת תמיכות?
מקסים לוי: זאת השאלה שעלתה בשנה שעברה.
שלמה פרקש: למעשה רוב תקציב התמיכות של אגף השיקום במשרד העבודה והרווחה מיועד למימון עובדים סוציאליים של הארגונים הציבוריים.
שלמה פרקש: כידוע אנחנו מטפלים בכמה עשרות ארגוני נכים, אם זה ארגונים של הנכים עצמם, אם זה ארגוני הורים ואם זה ארגונים שונים שמטפלים בסוגי אוכלוסיות שונות.
שלמה פרקש: מספר הארגונים הולך וגדל מדי שנה, כאשר תקציב התמיכות למעשה משנה לשנה נשאר כפי שהיה.
שלמה פרקש: זה אומר שאנחנו חייבים לחלק את אותו תקציב ליותר ארגונים, שכולם עושים עבודה חשובה.
יאיר פרץ: למה הקבוצה הזאת נופלת מקבוצות אחרות ולא מקבלת תקציב ממוסד?
שלמה פרקש: הקבוצה הזאת לא נופלת כהוא זה משום קבוצה אחרת.
שלמה פרקש: ההיפך הוא הנכון, התמיכה שהארגון הזה מקבל היא מעל ומעבר לפרופורציה שמקבלים ארגונים אחרים.
שלמה פרקש: צריך לזכור שאנחנו מדברים בארגון שעושה עבודה חשובה ביותר.
שלמה פרקש: כל אחד מכם רואה כאן את הדרך שבה האנשים האלה מתקשרים ביניהם.
שלמה פרקש: צריך לזכור שאנחנו מדברים על אוכלוסייה שכרגע ידועים לנו כ250- עד 300 איש, וכיום אגף השיקום במשרד העבודה והרווחה מכסה למעלה משני שלישים של ההוצאות של העמותה הזאת.
משה גפני: עלתה פה שאלה של כמה חברי-כנסת, גם של חבר-הכנסת יאיר פרץ וגם של חבר-הכנסת מקסים לוי.
משה גפני: השאלה היא למה צריך להיות פרופורציות לארגונים אחרים.
משה גפני: למה אין בתקציב המדינה נושא מאוד מוגדר, בלי תמיכות ובלי פרופורציות לארגונים?
משה גפני: אנחנו חברה שמתקצבים בה דברים באופן מסודר.
מקסים לוי: בסיס התמיכות של משרד העבודה והרווחה או הביטוח הלאומי או של רשות מקומית מתבזבז על פעילות מסוימת שיכולה להתרחש או בשנה זאת או להיפסק בשנה הבאה, ואז יש בסיס של תמיכה מסוימת לארגונים.
מקסים לוי: נגזר גורלם של העיוורים והחרשים במדינת-ישראל כגורל הכי מר וקשה.
מקסים לוי: כדי להוציא אותם החוצה ולתת להם אוויר או אווירה, מדוע יש צורך בכך שהם יילכו לנושא של התמיכות?
מקסים לוי: אולי כמו שאנחנו מרגישים בתקציב המדינה, נושא התמיכות הולך ויורד, כי 50% מהתמיכות יירד, אז גם כאן יקוצץ ממשרד העבודה והרווחה נושא התמיכות.
מקסים לוי: למה להעמיד במבחן בכלל את השאלה של מעבר תקציב?
מקסים לוי: אם זה 200 איש או 300 איש, יש בתקציב המדינה סעיף שאומר לעיוורים ולחרשים מוקצב סכום מסוים.
שלמה פרקש: עד שנת 1999 לא היה לתקציב אגף השיקום במשרד העבודה והרווחה ולו שקל אחד בנושא של פעילות חברתית.
שלמה פרקש: השנה לראשונה, שנת התקציב 1999, ניתן תקציב מסוים לפעילות חברתית, כאשר בשנה הזאת התחלנו בפעילות חדשה של פתיחת מועדונים חברתיים שהיו קיימים גם בעבר על-ידי הארגונים הציבוריים ומומנו על ידם.
שלמה פרקש: התחלנו גם בפעילות הזאת של פעילות חברתית.
שלמה פרקש: אני מקווה שזאת תהיה פעילות ותקציב שיילך ויגדל במשך השנים.
שלמה פרקש: אני מניח, וזאת גם תקוותי, שגם הפעילות החברתית של החרשים שב"בית דוד" תיכנס למסגרת הזאת של הפעילות החברתית המתוקצבת, ייקבע תעריף ונוכל לשלם גם ל"בית דוד" לפי אדם, כפי שזה נעשה בפעילויות אחרות של המשרד.
דוד טל: ציינתי בתחילת דבריי שאני לא מתכוון לפתוח דיון, אבל לחברי-הכנסת אני אאפשר לומר את דברם.
אילן גילאון: הבעיה היא של מכונים ועמותות שהן בעצם מהוות את התחליף למדינה, וגם כאן הם צריכים לעסוק בפעולה הבלתי פורמלית משום שאף אחד לא לוקח את האחריות.
אילן גילאון: אני רוצה לשאול אותך, חיים פוקס, לגבי הסטטוס של הקבוצה הזאת.
אילן גילאון: לפני שבוע פנתה אלי משפחה של הורים חרשים-עיוורים שיש להם ילדים בריאים לגמרי, והמצוקה שלהם היא לא לגבי עצמם אלא לגבי הילדים.
אילן גילאון: איזה סטטוס יש לחרש-עיוור?
אילן גילאון: האם הוא מקבל קיצבה מביטוח לאומי?
אילן גילאון: אילו תמיכות אחרות יש במעמד האישי?
אילן גילאון: גם מתוכם עובדים?
אילן גילאון: עד כמה מדובר במשפחות?
אילן גילאון: כמה יש להם היכולת לעבוד?
חיים פוקס: חרש-עיוור הוא כנכה לכל דבר, והוא זכאי לקצבת נכות לפי החוק.
חיים פוקס: לגבי סיוע בדיור הוא נקרא נכה באיכות א' מבחינת הניידות.
אילן גילאון: האם חרש מעמדו מבחינת היכולת לקבל תמיכה טוב יותר מאשר חרש-עיוור?
אילן גילאון: בהתחלה חשבתי שהאנשים האלה הם אנשי משרד האוצר, אלה בדיוק התכונות שיש למשרד האוצר, לא רואים ולא שומעים.
אילן גילאון: אבל לצערנו הרב האנשים האלה לא רואים ולא שומעים לא משום שהם בחרו כך.
אילן גילאון: האם אדם שהוא גם חרש וגם עיוור מקבל על-פי אותם צרכים גם כחרש וגם כעיוור?
חיים פוקס: אחד מהשניים.
זהבה רבהון: הזכויות של החרש-עיוור הן בדיוק כמו של אדם עיוור, כי הזכויות של עיוור הן ברמה הגבוהה ביותר.
זהבה רבהון: כולם פה בעלי תעודת עיוור, הזכויות שלהם הם זכויות של עיוורים.
זהבה רבהון: אין להם יותר זכויות מאשר לאדם עיוור.
חיים פוקס: אצלנו במועדון יש אנשים חרשים ועיוורים שיש להם ילדים, ואנחנו סייענו לאחת המשפחות במאבק משפטי.
חיים פוקס: המשפחה ילדה בן בריא, המשפחה רצתה לגדל אותו.
חיים פוקס: האבא הוא חרש והאמא חרשת-עיוורת.
חיים פוקס: האבא אמר שאחרי שהוציאו את התינוק מחדר הלידה הוא לקח פחית ודפק אותה על השולחן, וכשהוא ראה שהתינוק זז הוא אמר שאת התינוק הזה הוא יכול לגדל לבד.
חיים פוקס: והם מגדלים ילדים ועוזרים להם.
חיים פוקס: יש היום גם מיכשור מאוד משוכלל שיכול לעזור לאנשים כאלה בביפרים רוטטים ובדברים אחרים, וכן לגבי תקשורת.
חיים פוקס: יש טלפונים שיכולים לסייע, מערכת המיחשוב היא כזאת שאנשים יכולים לתקשר בכתב ברייל.
חיים פוקס: הבעיה היא ההכרה הממשלתית של משרד האוצר.
חיים פוקס: פניתי לכל שרי האוצר, גם אם מישהו כיהן רק שלושה חודשים, כל אחד קיבל מאתנו מכתב ופנייה לעגן את זה בתקנה תקציבית.
חיים פוקס: אנחנו רוצים שייתנו לנו לתת להם את השירות הזה בכבוד, ושנוכל לתת אותו לכולם.
חיים פוקס: לדוגמה, היום הגיעו לכאן רק 20 איש, כי משרד הרווחה איפשר לנו 20 מיכסות של סיוע לנופש, 430 שקל לכל אדם לשנה.
חיים פוקס: היינו צריכים להחליט מי יהיו ה20- האלה ולעמוד מול כל לשכות הרווחה ולמלא את כל הטפסים, אבל אנחנו עושים את זה.
חיים פוקס: יש לנו שלוש עובדות סוציאליות, והמשרד נותן לנו תקן של אחת, אז הן עובדות משרה של שלושה רבעים.
נסים זאב: איך התמודדתם עם הפערים להשלמת הגרעונות?
חיים פוקס: באמצעות תרומות.
חיים פוקס: ד"ר לנדמן נוסע לחוץ לארץ ומביא תרומות.
חיים פוקס: אנחנו פונים לקרנות.
חיים פוקס: הסוכנות היהודית מסייעת כבר כמה שנים, ואנחנו צריכים לבנות פרויקט כמו סדנת התיאטרון.
חיים פוקס: דרך הסדנה הזאת אנחנו מחזיקים חלק מהצוות ועושים את הפעילות.
משה גפני: איך זה מבחינת הבינוי שלכם?
חיים פוקס: אנחנו במבנה שכור, נמצאים בבית אגודת החרשים, שכרנו מהם קומה למטה.
חיים פוקס: דרך הלובי החברתי אישרו לנו כסף, אבל לא יכולנו לשחרר אותו כי אישרו את הכסף לשנת 1998 ואנחנו כבר גמרנו את שנת 1998.
חיים פוקס: אז מה שיכולנו להגיש תלושי שכר של עובדים שהעסקנו, הגשנו.
חיים פוקס: אבל לא יכולנו להגיש לא שכר דירה, לא הוצאות מינהלתיות, לא להפעלה של כל העניין.
חיים פוקס: את זה לא נתנו לנו.
דוד טל: אני רוצה לפנות כאן פנייה לא רגילה ולא שגרתית, לאנשי התקשורת, כדי שייתנו הד ציבורי ראוי.
זהבה רבהון: יש חרשים-עיוורים שרוצים להביע את דעתם.
שושנה סגל: תודה רבה שהסכמתם להיפגש אתנו.
שושנה סגל: אנחנו קבוצה של חרשים-עיוורים.
שושנה סגל: זאת נכות יותר קשה מנכות אחרת, זה לא דומה לשום נכות, זה משהו חריג.
שושנה סגל: אנחנו לא יכולים לשמוע רדיו, אנחנו לא יכולים להסתכל בטלוויזיה, אנחנו לא יכולים לדבר עם אנשים.
שושנה סגל: אם יושבים בקבוצה של אנשים, אנחנו לא יכולים להשתתף בשיחה.
שושנה סגל: אנחנו לא יכולים ללכת ברחוב לבד, אפילו עם מקל, כי אנחנו לא שומעים מכוניות.
שושנה סגל: אם רוצים לבקש עזרה מאנשים שעוברים ברחוב, אנחנו לא מבינים בכלל מה הם אומרים.
קריאה: יש לנו רעשים באוזניים.
קריאה: אנחנו לא יכולים לעבוד ולא להיות מרוכזים.
שושנה סגל: אם בבית אנחנו יושבים עם המשפחה, כולם מדברים, שומעים רדיו, רואים טלוויזיה, ואנחנו צריכים שמישהו יהיה קרוב אלינו ויסביר לנו בשפת סימנים על מה מדובר.
שושנה סגל: ומאוד מעניין אותנו מה מתרחש בחדשות.
שושנה סגל: אנחנו שמחים שפעם בשבוע יש לנו המועדון של מרכז החרש בתל-אביב.
שושנה סגל: שם אנחנו נפגשים, יש לנו חברים ויש צוות המועדון שמאוד מנוסה ויודע איך לטפל בנו מכל הלב.
שושנה סגל: יש הרבה רצון להשתדל לעשות אותנו שמחים.
שושנה סגל: יש לנו הרצאות במועדון, כל אחד מקבל ליווי אישי ומסבירים לנו חדשות.
שושנה סגל: יש לנו פעילויות, אבל לא הרבה כי אין תקציב.
שושנה סגל: יש חוג תיאטרון, יש התעמלות וצוות המועדון רוצה לעשות לנו פעילויות עד כמה שהתקציב מרשה.
שושנה סגל: כשאנחנו באים למועדון יש לנו יום שמח, חג.
שושנה סגל: בבית קשה.
שושנה סגל: אנחנו לא יכולים לבקר חברים או שהם יבואו אלינו.
שושנה סגל: חבל שהמועדון זה רק פעם בשבוע.
שושנה סגל: מי שרוצה לבוא לבקר במועדון שלנו מוזמן.
נסים זאב: האם הגברת שדיברה אינה רואה ואינה שומעת?
יונה ליפשיץ: הגברת הזאת היא בחורה שהתחרשה והתעוורה בגיל מאוחר יחסית.
יונה ליפשיץ: היא הגיעה אלינו והתחילה ללמוד אצלנו שפת סימנים, אחרי שהיתה 30 שנה במושב.
יונה ליפשיץ: אף אחד לא הבין אותה, חשבו שהיא המפגרת של המושב.
יונה ליפשיץ: היא הגיעה אלינו, פגשה חברים, השתלבה והיום היא בצוות הוועד.
ברוך הרשטנברג: אני באתי למועדון, אבל אין דיור מוגן בשביל אנשים עיוורים במיוחד.
ברוך הרשטנברג: במקום אחר אי-אפשר, כי זה מאוד יקר לאדם לבד.
ברוך הרשטנברג: אני רוצה בית מוגן, מיוחד, בפחות כסף.
ברוך הרשטנברג: אני לא רואה טוב ולא יכול לקרוא.
ברוך הרשטנברג: אני רוצה עתון בכתב ברייל ואין.
ברוך הרשטנברג: אני רוצה לשמוע רדיו.
ברוך הרשטנברג: אני בא למועדון כל יום שני עם חברים, שומע הרצאות ומסיבות.
ברוך הרשטנברג: המרכז לחרש-עיוור צריך כסף, צריך תקציב, צריך עתון בכתב ברייל.
ברוך הרשטנברג: אני רוצה להיות עצמאי, אבל אין דיור מוגן במיוחד בשבילי.
דוד טל: אני רוצה לקרוא את הודעת הסיכום, ואם זה יהיה על דעת חבריי חברי-הכנסת אני אקבל את זה כסיכום של הוועדה.
דוד טל: ועדת העבודה והרווחה קוראת לשר האוצר לממן את המרכז לחרש-עיוור "בית דוד" באמצעות תקנה תקציבית קבועה לנושא.
דוד טל: כיום ממומן המוסד על-ידי משרד העבודה והרווחה, כאשר יש לחדש את הבקשה לתקצוב מדי שנה.
דוד טל: בישראל 800 אנשים בעלי נכות כפולה, חרשות ועיוורון, שיש מקום לשלבם בחברה כשווי זכויות.
מקסים לוי: צריך להוסיף סעיף, שהוועדה קוראת לשר השיכון להקים הוסטל מוגן לאותם עיוורים וחרשים.
דוד טל: בסיכום תהיה גם התוספת של חבר-הכנסת מקסים לוי.
אילן גילאון: אני תומך בסיכום שלך ובהוספה של חבר-הכנסת מקסים לוי, אבל צריכה להיות גם קריאה להתייחסות ייחודית של המוסדות לסוג הזה של הנכות.
אילן גילאון: אנחנו כרגע תומכים ב"בית דוד", אבל הפעילות הנוספת צריכה להיות גם בכל מוסד אחר.
דוד טל: בהחלט, אנחנו מדברים בכלל המוסדות.
דוד טל: אני סוגר את הישיבה.
דוד טל: בוקר טוב, אני פותח את ישיבת הוועדה.
דוד טל: הנושא שעל סדר היום: החלת דין רציפות על הצעת חוק משפחות חיילים שנספו במערכה (תגמולים ושיקום)(תיקון מס' 21)(שינוי בזכאות לבן משפחה של נספה), התשנ"ט1999-.
דוד טל: הצעת חוק זו הוגשה לכנסת הקודמת על ידי חבר-הכנסת, דאז, רן כהן, ועברה בקריאה ראשונה.