GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ריקי בן חמו: הנהלה אחרת היא מה שהמקום הזה זקוק לו.
ריקי בן חמו: חלק מהילדים שם בהחלט מאושרים.
ריקי בן חמו: לא יכולתי לצאת לבדי מול שושנה באייר, כי לה יש מעמד מבוסס יותר משלי.
דוד טל: מה רצית לחשוף ולא חשפת?
ריקי בן חמו: חשפתי אתמול במשטרה, שהייתי עדת ראייה למקרה בו שושנה וברוך באו לביקור בבית בו החניכים גרים.
ריקי בן חמו: ברוך ושושנה עמדו בפתח חדר של חניך.
ריקי בן חמו: אחת החניכות ניגשה לכיוון ברוך.
ריקי בן חמו: הוא קלט בזווית העין שלו שהיא מתקרבת אליו.
ריקי בן חמו: זו חניכה שמתקרבת ולפעמים גם נוגעת.
ריקי בן חמו: יש לה בעיות אובססיביות.
ריקי בן חמו: כאשר היא ניגשה לכיוון של ברוך הוא הסתובב אליו, תפס בשערותיה, לפת את ראשה ודחף אותה פנימה לתור החדר.
ריקי בן חמו: שושנה וברוך היו שם.
ריקי בן חמו: לא ראיתי מה נעשה בתור החדר, אך שושנה ראתה.
ריקי בן חמו: אני קיבלתי את החניכה כאשר היא יצאה משם, וכל פניה מלאות דם.
ריקי בן חמו: היא בכתה וצרחה.
ריקי בן חמו: היא צעקה שברוך הרביץ לה.
ריקי בן חמו: חבקתי אותה והתחננתי שהיא תירגע.
ריקי בן חמו: כאשר היא ראתה את ברוך היא רצתה להתקיף אותו.
ריקי בן חמו: שושנה וברוך ירדו למטה.
דוד טל: בת כמה החניכה?
ריקי בן חמו: היא בגילי, בת 33.
ריקי בן חמו: הרגעתי אותה והחזרתי אותה לשגרה.
ריקי בן חמו: עד כה לא חשפתי את זה.
רונית גילאון: ברוך הוא המנהל החינוכי של המקום.
רונית גילאון: הוא אדם חסר סבלנות, שנוזף וצועק כל הזמן.
דוד טל: אני רוצה להתמקד במקרים שקרו.
דוד טל: אני לא רוצה להיכנס לפרשנויות.
רונית גילאון: לאדם הזה אסור להיות שם.
רונית גילאון: הוא סולד מהחניכים, וממש שונא אותם.
רונית גילאון: יחסי אנוש הם ממנו והלאה – כך כלפי המדריכים וגם כלפי החניכים.
רונית גילאון: הוא מעליב וקורא בשמות גנאי.
רונית גילאון: אני הייתי עדה למקרה בו הוא היכה חניכה.
רונית גילאון: האדם הזה הוא אדם קשה, ואסור לו להיות שם.
דוד טל: את העברת את המקרה הזה לידיעתה של שושנה?
רונית גילאון: כן.
תמר גוז'נסקי: גם את לא יצאת החוצה עם התלונה על המקרה.
תמר גוז'נסקי: ידעת שיש חוק כזה?
רונית גילאון: לא ידעתי ממש את פרטי החוק.
תמר גוז'נסקי: אולי המשרדים הנוגעים בדבר צריכים ליידע את העובדים בדבר החובה המוטלת על פי החוק?
תמר גוז'נסקי: יכול לעבוד מישהו במקום9 בו נמצאים חסרי ישע מבלי לדעת שיש חוק כזה?
תמר גוז'נסקי: אתם מרשים לאנשים להיכנס לעבודה בלי לתדרך אותם שיש חוק?
תמר גוז'נסקי: איפה האחריות שלכם?
רונית גילאון: יש מפקחת של משרד החינוך, ענת לאו, שאמורה לבוא אחת לכמה חודשים כדי לבדוק מה קורה במקום מבחינה חינוכית.
רונית גילאון: בכל פעם שיש ביקור במקום, עורכים הצגה אחת גדולה.
רונית גילאון: לוקחים את החניכים הכי טובים.
רונית גילאון: אין מדריכים מקצועיים במקום הזה.
רונית גילאון: כל המדריכים המקצועיים הטובים עוזבים, כי אי אפשר לעבוד עם ברוך.
רונית גילאון: כולם שם מדריכים לא מקצועיים.
רונית גילאון: הם לא מקבלים הדרכה מברוך, ולא כל תמיכה.
דוד טל: זו ביקורת, והיא אכן במקומה, אך כרגע היא פחות מעניינת אותי.
דוד טל: אני רוצה להתמקד יותר במקרים, ביחס לחניכים.
מירי ישעיה: אני יושבת-ראש הנהלת אלו"ט.
מירי ישעיה: אני בעצמי אם לנער אוטיסט בן 17.
דוד טל: האם ילדים אוטיסטים דוברים אמת, כמו כולנו, האם הם משקרים לפעמים או מפנטזים כל הזמן?
מירי ישעיה: אני מאוד שמחה ששאלת את השאלה הזו.
מירי ישעיה: דבר אחד הוא ברור לחלוטין: ילדים אוטיסטים לא יודעים לשקר, לא יודעים להמציא דברים.
מירי ישעיה: הדמיון אצלם הוא דבר שכמעט ואינו קיים.
מירי ישעיה: זה אחד הדברים שאני תמיד טוענת.
מירי ישעיה: כאשר אני מתמודדת לפעמים עם צוות מטפל, הדבר הראשון שאני תמיד אומרת להם הוא: דעו לכם שמה שהילד אומר מהימן עלי במאה אחוז, משום שהוא איננו מסוגל לשקר.
מירי ישעיה: מה ששמעתי פה היום, ומה שקראתי בכתבה, הוא התגשמות הסיוטים הנוראיים ביותר שלנו, כהורים לילדים אוטיסטים.
מירי ישעיה: להבדיל מילדים מפגרים, שרובם מסוגלים לבוא ולספר מה עובר עליהם, רוב הילדים האוטיסטים אינם מסוגלים בכלל.
מירי ישעיה: אלה שמדברים הם החלק הקטן שמסוגל איכשהו לתקשר ולהביע את עצמו.
דוד טל: בכתבה נאמר שהילדים מפנטים ורואים דברים מדמיונם.
מירי ישעיה: אני יודעת שכל דבר שילד אוטיסט אומר לקוח מהמציאות במאה אחוז.
מירי ישעיה: אין דבר שלא לקוח מהמציאות בדברים שהם אומרים.
מירי ישעיה: הגעתי הנה במטרה לבקש שכל הרשויות שיכולות ואשר יש להן את הסמכות, תבדוקנה את הענין הזה עד הסוף.
מירי ישעיה: מתוך שבעת המוסדות הקיימים היום למתבגרים ובוגרים אוטיסטים ברחבי הארץ, 6 מנוהלים על ידי אלו"ט.
מירי ישעיה: האחד שלא מנוהל על ידי אלו"ט הוא "כפר שמעון".
מירי ישעיה: מה שאנחנו תמיד מדגישים לעובדים שלנו, ותוכל להעיד מנהלת אחד הבתים שלנו בירושלים – הוא קודם כל לתת את כל האהבה שבעולם לילדים האלה.
מירי ישעיה: אנחנו חושבים שדווקא האהבה היא שמסוגלת להוציא אותם ולשלוף אותם, עד כמה שניתן, מתוך הבועה.
מירי ישעיה: יש לתת להם את הכבוד, לדאוג לצורכיהם הנפשיים והפיסיים, עד כמה שניתן, כי הם, ברובם הגדול, אינם מסוגלים לכך.
מירי ישעיה: לטעמי, במסגרות שאנו מנהלים זה אכן קורה.
מירי ישעיה: כאם לילד אוטיסט, מיום שעמדתי על כך, אני חרדה מהיום בו הילד הזה יצא מהבית, כשכבר לא אוכל לטפל בו, או כשלא אהיה יותר.
מירי ישעיה: אלה הם הסיוטים הגדולים ביותר שלנו, שיקרו לילדים האלה הדברים האלה.
מירי ישעיה: לכן, בכל לשון של בקשה, אני מבקשת לבדוק את הענין, ולבדוק אותו עד הסוף.
מירי ישעיה: אני אהיה האדם המאושר בעולם אם יאמרו לי בסוף שלא היו דברים מעולם.
דוד טל: אני רוצה לשאול את אלי בן-גרא, מזכ"ל האיגוד המקצועי של העובדים הסוציאליים – האם יכול להיות מוסד שכזה ללא עובד סוציאלי?
אלי בן-גרא: שאלתי את לילי, שמרכזת את הנושא במשרד העבודה.
אלי בן-גרא: הם היו בהלם, אין שם תקן לעובד סוציאלי.
דוד טל: ד"ר גלבוע, האם יכול להיות מקום כזה בלי עובד סוציאלי?
דליה גלבוע: יש עובד סוציאלי.
מאיר חובב: אני רוצה לענות על השאלה, גם לגבי התעריף.
מאיר חובב: התעריף היום, למוסדות של מעל 40 חניכים הוא 7,000 שקל, ומתחת ל-40 חניכים הוא 7,200.
מאיר חובב: התעריף כולל עובד סוציאלי.
מאיר חובב: לגבי חוק חסרי ישע – אנחנו מיידעים ומודיעים לכל המסגרות על החוק.
מאיר חובב: כבר עכשיו אתן הוראה להוציא חוזר מיוחד לעובדים במוסדות לאוטיסטים.
מאיר חובב: מחר בבוקר נוציא חוזר לכל העובדים על כך.
אלי בן-גרא: אם היה שם באותה תקופה עובד סוציאלי, אני מודיע שאנחנו נעמיד אותו לדין בוועדת האתיקה.
תמר גוז'נסקי: לא היה שם עובד סוציאלי.
איוב קרא: רציתי לשאול אם נציגי העמותה נמצאים כאן.
תמר גוז'נסקי: הם לא באו.
תמר גוז'נסקי: גם לא נציגי ההנלה.
תמר גוז'נסקי: על ראש הנעדר בוער הכובע.
תמר ליבנה: אנו הורים של אחד הילדים החוסים ב"כפר שמעון".
תמר ליבנה: ביום שישי קיבלנו את הכתבה.
תמר ליבנה: רצנו במהירות לילד.
תמר ליבנה: חיבקתי אותו ואמרתי לו שאני מצטערת שלא האמנתי לו, שהמקום לא טוב, ואנו נוסעים הביתה.
תמר ליבנה: וכך, מיום שישי, הילד שלנו בבית.
תמר ליבנה: המקום הוקם לפני שלוש וחצי שנים, והבן שלנו היה בין הראשונים במקום.
תמר ליבנה: הוא הגיע לשם כשהוא דיבר באופן שוטף.
תמר ליבנה: בשנה הראשונה הוא מאוד אהב ללכת למקום, ושמח.
תמר ליבנה: אנו גרים באזור הדרום, ולא הצלחנו באזור הדרום למצוא לו מקום.
תמר ליבנה: שמחתי שנמצא לו מקום, למרות המרחק.
תמר ליבנה: הסכמנו לעבור את תהליך הפרידה, וקיווינו שהכל יהיה טוב.
תמר ליבנה: אחרי שנה של שהות במקום הילד התחיל לגמגם, להיכנס למצבי חרדה.
תמר ליבנה: הוזמנו בדחיפות להנהלה.
תמר ליבנה: הבעתי את החששות והחרדות שלי.
תמר ליבנה: חיכיתי למקום הזה חמש שנים עד שהוא נפתח, והייתי בפחד ובחרדה לאן אוכל לשלוח את הבן.
תמר ליבנה: שני המנהלים הציגו בפניי את התוכנית שלהם להעתיק מודל משוויץ בארץ.
תמר ליבנה: אמרתי לעצמי שזכיתי לאפשר לילד טיפול נאות בהוצאה כספית כל כך גדולה.
תמר ליבנה: אנחנו חייבים לו את זה כהורים.
תמר ליבנה: השיחה היתה מאוד קשה.
תמר ליבנה: התלווה אלינו חונך.
תמר ליבנה: ברוך רעד כולו מזעם, וכל אשמתי היתה שהבעתי את החרדה שלי וחוסר האונים שלי, על שאין לי לאן לקחת את הבן שלי.
תמר ליבנה: יצאנו משם בהרגשה קשה.
תמר ליבנה: בן שלנו בכה וזעק בחוץ.
תמר ליבנה: ניסיתי להרגיע אותו, וכשחזרתי למשרד ברוך כעס על כך שחיבקתי את הבן.
תמר ליבנה: חזרתי באווירה והרגשה קשה מאוד.
תמר ליבנה: יצרתי קשר עם דפנה מאלו"ט.
תמר ליבנה: סיפרתי לה את קורות הפגישה.
תמר ליבנה: הבנתי שאין לי פתרון באזור שלנו.
תמר ליבנה: אחר כך התחילו להופיע סימני מכות על הגוף של בני.
תמר ליבנה: ההסברים היו שהוא נפל וקיבל מכה.
תמר ליבנה: אני רוצה לספר לכם מה זה ילד אוטיסט.
תמר ליבנה: אם אתה שואל אותו הוא אומר לך.
תמר ליבנה: כאשר הוא נשאל מה קרה הוא אמר: "לא יודע", "קוסטה הרביץ לי".
תמר ליבנה: כאשר ראיתי צלקת אטמתי את עצמי.
תמר ליבנה: בחלומות הזוועה שלי לא האמנתי שבמדינת ישראל יכול לגור מוסד, מקום יוקרתי, שבו קורים דברים כאלה.
תמר ליבנה: אני מתארת מצב של הבן שלנו, כמעט ואי אפשר לתקשר איתו.
תמר ליבנה: כאשר שואלים אותו מה שלומך, הוא אומר: "טוב", אך לא יותר מכך.
תמר ליבנה: האב נמצא בקשר עם ד"ר כץ, שהוא הפסיכיאטר של המקום.
תמר ליבנה: הוא יודע לספר על מצבו, על היותו בגיל ההתבגרות ועל התרופות שהוא מקבל, כדי להירגע.
תמר ליבנה: כיום, לאחר קריאת הכתבה אני מתחילה להבין שאם אותי היו מכניסים לתנאים כאלה כמו שתוארו כאן בכתבה, אני לא חושבת שהייתי נשארת שפויה.
תמר ליבנה: הייתי יוצאת מדעתי.
תמר ליבנה: ד"ר כץ מסביר את המצב בגיל ההתבגרות וחוסר היכולת להסתגל למקום.
תמר ליבנה: איפה כל שאר ההורים?
תמר ליבנה: הבן שלי הוא היחידי שיצא מהמקום ביום שלישי.
תמר ליבנה: אנחנו לא יודעים מה יעלה בגורל המקום.
תמר ליבנה: בנסיונות הראשונים לגשש ולשאול את שאר ההורים מה הם עומדים לעשות הם אומרים שאין להם פתרונות לילדים האלה.
תמר ליבנה: הפורום כאן מאוד מזועזע מהדברים, אך אתם צריכים להבין שתשעה ילדים הגיעו חזרה למקום, כי אין להם לאן ללכת.
תמר ליבנה: הבן שלי הוא היחיד שלא חזר, והוא נמצא היום בבית.
דוד טל: צר לי לשמוע את הדברים.
דוד טל: אני רוצה להבטיח לך שבמידה וועדת הבדיקה של משרד העבודה והרווחה תעלה בממצאיה שמה שנאמר בכתבה הוא אכן נכון, אעשה הכל כדי שההנהלה הזו לא תשוב למקום הזה.
דוד טל: המקום הזה יכול להיות מקום טוב לחוסים בו, ואם יש צורך רק להחליף את ההנלה, נעשה זאת, כי זו חובתה של הוועדה הזו.
רונית יאנה: אני יושבת ראש אקי"ם ישראל.
רונית יאנה: אני מזועזעת, ולבי עם ההורים.
רונית יאנה: אני מבינה אותם מאוד, כי אני אם לבת עם פיגור שכלי.
רונית יאנה: אני מאוד מצטערת שהיום אני צריכה להגיד פה: "אמרתי לכם".
רונית יאנה: אני מאוד מתרגשת, ויש כאן מספיק אנשים שיודעים שבדרך כלל אינני מתרגשת.
רונית יאנה: צר לי לומר "אמרתי לכם".
רונית יאנה: אני פונה באצבע מאשימה למשרד הבריאות, למשרד העבודה והרווחה.
רונית יאנה: ברגע ששמענו שהמקום הזה עומד להיפתח, ושברוך חוזר לזירה, העברנו אולי שמונה פעמים לכל בעלי העניין, כולל למנכ"ל משרד העבודה והרווחה, את כל המסמכים המצויים בידינו, כולל מסקנות של ועדת בדיקה שמינה בזמנו משרד העבודה לבדיקת אירועי מעון "אבן חן", שבראשה עמדה עמותת "אומנה", שבראשה עמד ברוך.
רונית יאנה: מדובר באדם כריזמטי בצורה בלתי רגילה.
רונית יאנה: הוא מנתק את עצמו מהחסויים בצורה פנטסטית.
רונית יאנה: הוא מוניפולטיבי בצורה יוצאת מן הכלל.
רונית יאנה: אינני מוסמכת לעשות אבחונים, אך ייתכן שיש קווים פסיכוטיים או פסיכופטיים באישיותו.
רונית יאנה: יש לו יכולת לכבוש אנשים ולבלוע אותם בצורה המושלמת ביותר.
רונית יאנה: אני מודה שגם אני נפלתי בפח, לפחות בתקופה מסויימת.
רונית יאנה: הוא מאוד כובש, מאוד אינטלגנטי ומפיל בפח.
תמר גוז'נסקי: ומה ענו לך במשרד הבריאות?
רונית יאנה: בדיוק מה שמסרה פה ד"ר גלבוע – שהוא לא יהיה בתפקיד ניהולי, אלא יהיה רק בתפקיד של יועץ פדגוגי, ולא יהיה לו מגע ישיר עם החסויים.
רונית יאנה: חבל מאוד שצריך שוב להקים ועדות, ולחקור ולערב את המשטרה.
איוב קרא: האם אין "כוכבים" אחרים להביא, מלבד האדם הזה?
רונית יאנה: תשאל את הרשויות.
רונית יאנה: אני לא אחראית לזה.
מירי ישעיה: אני רוצה לציין שאחת המלחמות הקשות ביותר של אלו"ט ושלנו, ההורים, היא להקים בתים לחיים.
מירי ישעיה: אנחנו משקיעים בכך את חלבנו ודמנו.
מירי ישעיה: קשה מאוד להחזיק ילד אוטיסט בבית.
מירי ישעיה: אני אחות לאדם הלוקה בתסמונת דאון.
מירי ישעיה: גדלתי בבית עם ילד מפגר.
מירי ישעיה: אני מגדלת ילד אוטיסט, וזה לא אותו הדבר.
מירי ישעיה: ההתמודדות היא אחרת, וקשה פי כמה וכמה.
מירי ישעיה: יש משפחות שחייהן אינם חיים.
מירי ישעיה: וכשאנחנו מבקשים להקים מסגרת, אנחנו מתחננים.
מירי ישעיה: כשכבר הצלחנו להשיג קרקע, אין כסף להקים את המבנה , וכשכבר הצלחנו להקים את הבניין, עמד בית סגור במשך שלוש שנים, בנס ציונה, כי לא היה תקציב למכסות הפעלה.
מירי ישעיה: כך גם במקומות אחרים.
מירי ישעיה: כאשר אחרי כל כך הרבה מלחמות אנחנו מגיעים לכך שאיכשהו אנו מצליחים להקים את הבית, אין לנו מכסות לפתוחאותו.
מירי ישעיה: ההורים שהחזירו את ילדיהם למקום הזה יודעים שהאלטרנטיבה היא בבית חולים לחולי נפש, במחלקה סגורה.
דני לבנה: אני אבא של אחד הילדים.
דני לבנה: אני זה שהיה יותר בכפר.
דני לבנה: אשתי הרגישה קשה אחרי אותה פגישה שתוארה פה, ובה ברוך תמה על כך שבכלל מעיזים לבקר אותו.
דני לבנה: האם כך מתנהג איש חיונך?
דני לבנה: אני לא זוכר שנתקלתי בכזה דבר בימי חיי.
דני לבנה: כאשר הבן שלנו שבר בוהן, אמרו לנו שהוא בעט בשער.
דני לבנה: את הסימנים הכחולים הסבירו בכך שהוא נתקל, נפל.
דני לבנה: היו תמיד תירוצים.
דני לבנה: אני בטוח שחלק מהעובדים עשו את מלאכתם מכל הלב.
דני לבנה: ביקרתי במקום בזמנים קבועים, כי סדר החיים הוא כזה.
דני לבנה: לא ניתן לעשוכת ביקורי פתע בכל פעם.
דני לבנה: תמיד הכל נראה יפה כלפי חוץ.
דני לבנה: פה ושם רואים, אולי, קצת זעם, אך תמיד יודעים להסביר לך את המצב.
דני לבנה: כמובן שלא ראיתי מעולם שהיכו מישהו או שניבלו את הפה.
דני לבנה: לגבי היועץ – היום אני מבין מדוע על דלת חדרו כתוב "יועץ" ולא "מנהל", אך צריך להיות ברור לחלוטין שמי שניהל את המקום בפועל הוא ברוך.
דני לבנה: שושנה ניהלה את הצד הכספי, המינהלי.
ליאורה נטף: אני אם לאחד החניכים בכפר.
ליאורה נטף: אני מבקרת במקום די הרבה.
ליאורה נטף: אני לא נתקלתי במקרה של אלימות, לא שאני טוענת שזה לא היה.
ליאורה נטף: אני מודאגת מאוד לגבי העתיד.
ליאורה נטף: אני לא יכולה להשאיר את בני בבית, ואין שום מסגרת עבורו.
ליאורה נטף: זה לא שאנחנו מיליונרים.
ליאורה נטף: כדי להכניס את הילד למקום לקחנו משכנתא עם זכאות מיוחדת לילדים חריגים.
ליאורה נטף: היה קשה לנו מאוד לקבל את המשכנתא הזו, והיום אנחנו משלמים תשלום חודשי של 500 שקל, בנוסף לסכום החד פעמי.
ליאורה נטף: כאשר זה היה קשור למשרד הבריאות היינו משלמים 2,780 שקל כל חודש.
ליאורה נטף: היינו מקבלים את הסכום מהביטוח הלאומי ומוסיפים עוד 1,300 שקל.
אילן גילאון: מה הסכום שאתם מקבלים מהביטוח הלאומי?
ליאורה נטף: אנחנו מקבלים 2,800 שקל, פחות או יותר.
ליאורה נטף: הכנסתי את הבן שלי במצב מאוד קשה לכפר.
ליאורה נטף: היתה לו תקופה קשה.
ליאורה נטף: בגיל ההתבגרות הילדים לא יציבים.
ליאורה נטף: קשה להם, וקשה להיות איתם בבית.
ליאורה נטף: זה אולי נראה לכם שאנחנו זורקים את הילד מהבית, אך קשה לנו.
ליאורה נטף: אנחנו בקשר עם הילד כל הזמן: מתקשרים אליו, ובאים אליו יום יום, המון פעמים.
ליאורה נטף: אנחנו בקשר עם הצוות ורוצים לדעת מה קורה לילד שלנו.
ליאורה נטף: הבן שלי מתקשר.
ליאורה נטף: הוא אחד מהילדים שמדברים די טוב.
ליאורה נטף: לא כולם שם חיים בעולם של דממה.
ליאורה נטף: יש בתוכם ילדים שהם מאוד אלימים.
ליאורה נטף: אני לא רוצה לתאר לכם את מדורי הגיהינום שעברנו כאשר הילד היה בבית.
ליאורה נטף: כואב לי שמצאתי מקום, השקעתי מאמצים אדירים כדי לשלם עבורו את הסכום החד-פעמי, ואני רוצה לומר שהדברים האלה צריכים להסתדר מגבוה.
ליאורה נטף: צריך למצוא לילדים האלה את המקום הכי מתאים, הכי טוב.
ליאורה נטף: הילדים האלה נותנים הרבה אהבה.
ליאורה נטף: אני יכולה לומר שכל הצוות נתן אהבה לחוסים בכפר.
ליאורה נטף: כואב לי.
ליאורה נטף: אני לא יודעת מה יהיה עם הילד, ומה אני אעשה איתו.
ליאורה נטף: הוא בן 19 וחצי, ושואל אותי מדוע הוא לא הולך לצבא.
ליאורה נטף: אני מסבירה לו ש"כפר שמעון" הוא הבית שלו, ושגם במושב יש לו בית.
סלביה לזוביץ: אני נציגת ארגון "בזכות", למתן זכויות אדם לאנשים עם מוגבלויות.
סלביה לזוביץ: אני רוצה להעיר שני דברים.
סלביה לזוביץ: אנחנו מדרים היום על "כפר שמעון", אבל אנחנו מדברים היום על קצה קרחון, על חלק מתופעה.
סלביה לזוביץ: אנחנו מקבלים בארגון שלנו הרבה מאוד תלונות לגבי התעללות במוסדות.
סלביה לזוביץ: במדינת ישראל יש 53 מוסדות לאנשים עם פיגור שכלי - -
רונית יאנה: זה לא קשור לענין.
דוד טל: סליחה, סליחה.
דוד טל: למה לא קשור?
דוד טל: כל נתון שיכול להאיר את עיני חברי הוועדה רק יכול להוסיף.
סלביה לזוביץ: אנחנו מקבלים הרבה מאוד תלונות, וגם תלונות אנונימיות.
סלביה לזוביץ: הרבה עובדים לא יודעים שחלה עליהם חובת דיווח.
דוד טל: את הבעיה הזו פתרנו.
דוד טל: ד"ר חובב אמר שהוא מוציא מחר חוזר מיוחד לכל הנוגעים בדבר.
איוב קרא: מדובר כאן בחובה של כל אזרח.
סלביה לזוביץ: מטפלים שיש להם הכשרה של עשר שנות לימוד לא מודעים לחובה הזו.
אילן גילאון: אני מעריך שב-80 אחוז מהמוסדות, העובדים יודעים על חובת הדיווח, אך פוחדים לדווח.
סלביה לזוביץ: הרבה פעמים הם לא מודעים.
סלביה לזוביץ: אלה אנשים שלא מיומנים.
תמר גוז'נסקי: מעבר לטרגדיה האנושית הקשה שנחשפה פה, והעובדות שצריך יהיה לבדוק ולקור אותן, יש כמה שאלות.
תמר גוז'נסקי: שאלה אחת היא על רמת הפיקוח של המשרד הממשלתי הנוגע בדבר, לגבי המוסד שבתחום אחריותו.
תמר גוז'נסקי: למשל, אם במקרה של אותו יועץ חינוכי – האם משרד הבריאות או משרד העבודה והרווחה ידעו שיש פה בעיה, והאם התקיים מעקב צמוד יותר לגבי מה שקורה?
תמר גוז'נסקי: האם תחקרתם עובדים?
תמר גוז'נסקי: האם שאלתם אם הוא נפגש עם הילדים?
תמר גוז'נסקי: האם בדקתם?
תמר גוז'נסקי: הרי אותו יועץ התקבל לעבודה בתנאי שהוא לא יהיה בקשר עם החניכים.
תמר גוז'נסקי: האם מישהו בדק אם הוא בקשר איתם?
תמר גוז'נסקי: מה משמעות של פיקוח?
תמר גוז'נסקי: זו שאלה מרכזית, משום שבכל מקום שיש בהם חסרי ישע – אוטיסטים, מפגרים, קשישים, או כל מי שלא יכול לדאוג לעצמו, ולצאת במחאה – אם רמת הפיקוח היא ירודה, זה מזמין מקרים כאלה, בהם אנשים שלא צריכים להיות במקום, נמצאים שם.
תמר גוז'נסקי: הנקודה השנייה – כאשר משרד ממשלתי או גוף אחראי רואה שיש במקום מסויים תחלופה גבוהה של עובדים, שעובדים יוצאים ובאים – איך זה לא מדליק נורה אדומה?
תמר גוז'נסקי: דבר נוסף – מי קובע מי מתאים לעבוד במקום כזה, ומי קובע מה השכר שישולם?
תמר גוז'נסקי: אני טוענת שאלה דברים מרכזיים.
תמר גוז'נסקי: כל זמן שנתפס שלא חשוב מי יעבוד עם מפגרים, קשישים וכו', אנחנו יודעים איזה כוח אדם מגיע למקומות האלה: כוח אדם לא מקצועי, לא מוכשר לתפקיד המסויים הזה, שמוכן להסתפק בשכר מינימום, פחות או יותר.
תמר גוז'נסקי: מדובר בכוח אדם ירוד, עם תחלופה גבוהה.
תמר גוז'נסקי: אנו רוצים שיהיה שם כוח עבודה טוב, ומיומן?
תמר גוז'נסקי: אז בואו נשלם להם כמו שצריך.
תמר גוז'נסקי: אנחנו לא יכולים להסכים שהמקומות האלה יהיו מחסנים לאחזקת אנשים.
תמר גוז'נסקי: לכן אני חושבת שככל שהחוסים הם במצב קשה יותר, הפיקוח צריך להיות גבוה פי כמה.
תמר גוז'נסקי: דבר אחרון – צריך שתהיה תרבות אזרחית אצל כל העובדים בתחום של חוסים וחסרי ישע.
תמר גוז'נסקי: התרבות האזרחית הזו מדברת על אחריות אישית, שצריכה להיות דבר שהוא מעבר לשאלת המשכורת.
תמר גוז'נסקי: בנושא הזה, אם העובדים, וכל מי שיש לו מגע עם הנושא הזה, לא יהיו חדורי אחריות אישית, אנחנו לא נדע מתי שזה קורה, אלא רק במקרים קיצוניים, ולא נוכל למנוע את הדברים הנוראיים האלה שעלו פה היום על השולחן.
דניאל מאיר: אני מנהל מזה תשע שנים מחלקה סגורה למתבגרים אוטיסטים ב"איתנים".
דניאל מאיר: אני רוצה להתייחס לדבר שנאמר על ידי מירי, מאלו"ט.
דניאל מאיר: היה לי קשה מאוד לשמוע את דבריה.
דניאל מאיר: המחלקה שאני מנהל הוקמה על ידי אלו"ט ומשרד הבריאות לפני עשרים שנה, כדי לתת מענה לאוטיסטים שמוגדרים כמקרים קשים, שלא היתה מסגרת עבורם.
דניאל מאיר: עם השנים, לשמחתנו, הוקמו מסגרות אחרות, וחניכים יצאו ועברו למוסדות אחרים.
דניאל מאיר: בינתיים אנחנו נשארים עם המקרים הקשים ביותר שלא יכולים לעבור – גם בגלל המצב שלהם, וגם בגלל בעיות כספיות.
דניאל מאיר: אצלנו הטיפול הוא חינם.
דניאל מאיר: קשה לי לשמוע שאלו"ט מדברת על המצאות בבית חולים לחולי נפש בצורה כל כך מזלזלת.
דניאל מאיר: אנחנו מטפלים במקרים הקשים ביותר.
מירי ישעיה: אני חושבת שלא הבנת, לא כך התייחסתי לדברים.
דוד טל: האם אדוני סבור שבבתי החולים לחולי נפש אין אנשים שאין זה המקום עבורם?
דוד טל: אין ילדים שנמצאים שם משום שאין מסגרת חינוכית אחרת שצריכה לטפל בהם?
דוד טל: אנחנו יודעים על עשרות ומאות, ואולי אלפי ילדים, שנמצאים במקומות האלה, בגלל חוסר מסגרת חינוכית או טיפולית מתאימה.
מירי ישעיה: על זה בדיוק דיברתי, כי אני גורסת שנער אוטיסט לא צריך לגור בבית חולים.
מירי ישעיה: אתה אתי בדעה הזו, ואתה עוזר לנו לפעמים להוציא אותם משם, ואנחנו עובדים יחד בענין הזה.
מירי ישעיה: לא היתה בדבריי שום נימה מזלזלת.
מירי ישעיה: אני מאוד מעריכה את העבודה הקשה שאתם עושים.
איוב קרא: אנחנו עדים פה לסיפור טרגי ומזעזע ממשה.
איוב קרא: אני מכיר חלק מהאנשים שיושבים פה, ואני חושב שהם עושים עבודה מקצועית טובה מאוד.
איוב קרא: הבעיה היא בשטח, ומנסיון שלי, כאשר מגיעים למוסד, או לרגע בו צריכים לבחון דברים ברמת השטח, יש פה בעיה.
איוב קרא: כל פעם צצה בעיה במוסד אחר.
איוב קרא: בכל פעם מטפלים בדברים, ומסיקים מסקנות.
איוב קרא: הרשות המבצעת צריכה למצוא סידור שלל חוקר קבוע, או מפקח קבוע, שזה יהיה תפקידו: לדובב עובדים ולפקח, בכל מיני מוסדות.
איוב קרא: אני לא יודע אם לאותו אדם בו מדובר פה אין קשר כלכלי עם אחד מחברי העמותה.
איוב קרא: צריך לדעת מה האמת פה.
איוב קרא: האם אין אנשי מקצוע טובים אחרים בשוק לתפקיד הזה?
איוב קרא: צריך לבדוק איך קרה המקרה הזה, שהעסיקו את האדם הזה, על אף עברו.
אילן גילאון: אני שמח שפתחנו את הדיון בדבר הזה.
אילן גילאון: עשרת האנשים שנמצאים במקום הזה הם חלון הראווה שלנו.
אילן גילאון: אני מצטער שהדיון התנהל כאן בעקבות כתבה בעיתון.
אילן גילאון: לא כך היו צריכים הדברים להתגלגל אל שולחננו.
אילן גילאון: אני חושש שהמצב הזה לא קיים רק כאן, אלא גם בהרבה מאוד מוסדות אחרים.
אילן גילאון: חבל שהמנהלת לא הופיעה כאן היום, אני חושב שצריך לשמוע את דבריה, לתת לה ליהנות מן הספק ולהופיע בפני הוועדה.
אילן גילאון: מדינת ישראל לא מבינה במשך 50 שנותיה שאלה הילדים שלה.
אילן גילאון: הגיע הזמן שהיא תיקח את כל הילדים האלה הביתה, בחזרה.
אילן גילאון: העמותות האלה כאן הן האנדרטאות להפקרות של המדינה ורשויותיה במשך כל חמישים שנותיה.
אילן גילאון: הם הפכו למדינה שבדרך, במקום.
אילן גילאון: לא הבנתי מתוך ההסבר מה הוא המוסד – מוסד פרטי?
אילן גילאון: למטרות רווח?
אילן גילאון: מי הקים אותו?
אילן גילאון: איך זה קורה?
אילן גילאון: אם כבר מנהלים את הדברים האלה, לפחות לעשות זאת באמצעות אותן עמותות שאנו מכירים אותן, שמנהלות עוד מוסדות כאלה: אלו"ט או אקי"ם, או גרומים אחרים.
אילן גילאון: הדיון לא יכול להסתיים היום.
אילן גילאון: לפי דעתי צריך להנהלה לומר את דברה, למרות הכל.
אילן גילאון: אני מאוד מסכים להמלצה שלך שיותר קל היה ויותר מוסרי ונכון להעביר שני אנשים מתפקידם, ולא להעביר ממקום 9 או 01 ילדים.
דוד טל: אני רוצה לסכם את הדיון ולומר כך: ועדת העבודה והרווחה זועזעה מהעדויות שנשמעו כאן בוועדה על אלימות פיסית, נפשית ומינית בילדים החוסים במוד "כפר שמעון".
דוד טל: צר לי שזלזולה המופגן של ההנלה בוועדה, בעצם אי ההשתתפות שלהם בישיבה, מעידה כאלף עדים על ההתייחסות שלהם אל המוסד ואל הילדים החוסים בו, כמו גם אל הפרלמנט הישראלי.
דוד טל: ועדת העבודה והרווחה לא תיתן יד שפנימיות מהסוג הזה תהיינה מחסנים לאחזקת ילדים.
דוד טל: אנחנו נמשיך לבקר ולפקח את הנשה בכל הפנימיות בארץ כדי לא לקבוע עמדה חד משמעית עד שלא ישמעו דברי ההנלה, נשמע אותם, לפנים משורת הדין, בהזדמנות אחרת.
דוד טל: יחד עם זאת, אנחנו מבקשים ממשרד העבודה והרווחה להמציא תוך 45 יום את ממצאי הבדיקה לוועדה.
דוד טל: לאחר מכן אנו נקיים דיון נוסף בנושא הזה.
דוד טל: אני חושב שנכון יהיה אם תהיה חובת דיווח של גורם חיצוני בלתי תלוי, שתהיה לו היכולת לומר כל מה שהוא רואה, מבלי לחשוש שפרנסתו תהיה תלויה בצורה כזו או אחרת בשיתוף הפעולה שלו עם ההנהלה.
דוד טל: כאמור, נתאם פגישה נוספת.
דוד טל: אני מודה לכולכם, הישיבה נעולה.
דוד טל: על סדר היום שלנו הוא נושא "ילדי הגגות".
דוד טל: אני מבקש ממינהלת הוועדה לשלוח מכתב חמור לכל מי שלא הגיע לישיבה.
דוד טל: הבעיה עלתה לכותרות בעקבות פרסום לגבי שני נערים בבאר שבע, שמקום המגורים שלהם הוא על גגות הבתים.
דוד טל: היות ונראה לי שזה קצה קרחון למה שקורה, עשיתי בדיקה.
דוד טל: הסתבר שיש לא מעט ילדים שלא נמצאים במסגרת טיפולית כזו או אחרת, ואנחנו, בוועדת העבודה והרווחה, צריכים לראות מה ניתן לעשות בנדון.
דוד טל: לאור הממצאים הללו, לגבי ילדים שלא לנים בבית, ואין להם שום מסגרת טיפולית אחרת, קיימתי דיון בנושא.
דוד טל: ד"ר קדמן יוכל לומר לנו כמה דברים בנושא.
יצחק קדמן: ראשית, אני מברך אותך עם כניסתך לתפקיד יושב ראש הוועדה.
יצחק קדמן: אנו מחכים להקמתה כבר שבעה חודשים, ואני שמח שהיא מתכנסת.
יצחק קדמן: המקרה שפורסם לפני שבוע בעיתונות, וזכה לכינוי "ילדי הגגות", הוא מקרה שהובא לידיעתנו עוד בטרם הפרסום.
יצחק קדמן: אני מברך על הפרסום שנתן לנושא הזה תנופה, אם כי אני רוצה לומר שטועה מי שחושב שניתן לאלתר פתרון לשני הילדים שדווח עליהם בכתבה, ובכך לחשוב שהענין סודר.
דוד טל: לפני שנכנסת, אמרתי שלדעתי זה קצה קרחון של בעיה, שמעיד על מה שקורה למטה.
יצחק קדמן: כתבתי מכתב לשר העבודה והרווחה, ולא בפעם הראשונה.
יצחק קדמן: העברתי לך העתק ממנו, וחברי הכנסת האחרים יוכלו גם הם לקבל העתקים.
יצחק קדמן: היו לנו כמה שיחות עם אנשי מקצוע, מהשטח.
יצחק קדמן: אני כבר הרבה שנים עוסק בנושא, ויש בשטח הרבה עובדים מסורים.
יצחק קדמן: אני חייב לומר שמעולם לא נתקלתי בכזאת תחושת ייאוש של עובדים מקצועיים בשטח.
יצחק קדמן: הם מרגישים חסרי אונים לחלוטין, נוכח מה שאני קורא לו – קריסת מערך השירותים לטיפול בילדים ובני נוער במצוקה.
יצחק קדמן: זה מתבטא בעיקר בשני דברים.
יצחק קדמן: האחד הוא כוח האדם שמוקצה לטיפול בנושא.
יצחק קדמן: כולנו יודעים שאוכלוסיית מדינת ישראל גדלה.
יצחק קדמן: הבעיות השונות שקשורות לילדים ונוער העמיקו.
יצחק קדמן: קלטנו בשנים האחרונות מספרים אדירים של משפחות עולים חדשים.
יצחק קדמן: לרבות מהם יש ילדים, שעצם משבר ההגירה מאוד בעייתי עבורם.
יצחק קדמן: הועמדנו בפני בעיות שאינן חדשות, אך שעלו ביתר תוקף מתחת לפני השטח אל מעל לפני השטח, וכוח האדם שעוסק בטיפול בנושא לא משתנה כבר 15 או 20 שנה.
יצחק קדמן: גם אם נותנים ליותר עובדים קיימים תעודות של פקידי סעד, זה לא מוסיף אף תקן.
יצחק קדמן: נותנים לעובד תעודה, ואומרים לו – בנוסף לכל תפקידך האחרים תהיה גם פקיד סעד לחוק נוער.
דוד טל: תוספת של מיליוני שקלים בכל שנה לילדי סיכון לא הוסיפה תקנים?
יצחק קדמן: מייד אתייחס גם לענין הזה של הפרוייקט.
יצחק קדמן: הדבר נכון גם לגבי פקידי סעד לחוק הנוער, שהם הראשונים בחזית.
יצחק קדמן: יש דיווחים על חשד להתעללות בילדים, שלא עשו בהם כלום עדיין.
יצחק קדמן: שלושה עובדים לא יכולים אפילו לבדוק את התלונות, שלא לדבר על הטיפול.
יצחק קדמן: הדברים נכונים גם לגבי קציני המבחן.
יצחק קדמן: בחלק מהמקרים גם להם יש כובע כפול - הם קציני מבחן לנוער, וגם חוקרי ילדים – המצב הוא קטסטרופלי.
יצחק קדמן: כששירות המבחן לנוער לקח עצמו לשמש חוקר ילדים, היה מדובר על כל אותן עבירות מין ועבירות במשפחה מתחת לגיל 14.
יצחק קדמן: הם מבצעים את עבודת החקירה עבור המשטרה, כי החוק לא מאפשר למשטרה, ובצדק, לחקור ילדים כאלה.
יצחק קדמן: לפעמים הם צריכים גם להעיד במקום הילד בבתי המשפט.
יצחק קדמן: אני זוכר, שכאשר השירות הנפלא הזה התחיל לעבוד, לא היה מקרה שבו הילד שנפל קרבן לא נחקר תוך 24 שעות, על ידי חוקרי ילדים.
יצחק קדמן: כך צריך להיות, כי אלמנט הזמן פה הוא קריטי.