GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
זהבה גלאון: קודם כל עליהם להיות אחרי סורג ובריח עד תום ההליכים.
זהבה גלאון: בנוסף לכך, הפרקליטות עושה פעמים רבות עסקאות טיעון עם גברים מכים, וגם זה עניין שצריך להיפסק.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: הפרקליטות לא מטפלת בגברים מכים.
זהבה גלאון: מדובר הרי בהצטלבות של רשויות אכיפת החוק, והתחושה היא שכל גורם עושה עבודה חשובה, אך אין תחושה שהענין הזה גורר התיחסות מערכתית כוללת; אין תחושה שהמסר שמשדרים בתי המשפט הוא שגופן של נשים הוא לא הפקר, ושאי אפשר לצאת מזה בזול.
זהבה גלאון: זה, בעיניי, המסר החשוב ביותר שצריך לצאת.
זהבה גלאון: המדינה מזדעקת בצדק בכל פעם שקורה מקרה אחר, ולכן צריך לבדוק את סדרי העדיפויות של המדינה; מדוע אין תקציבים.
זהבה גלאון: נראה לי שצריכה להיות הנחייה לבתי המשפט, הנחייה של החמרת הענישה בנושא של אלימות נגד נשים.
זהבה גלאון: חברת הכנסת דיין ואני העברנו הצעת חוק לא מזמן, לגבי חובת מאסר בפועל.
זהבה גלאון: יושבים פה חברי כנסת, אך כשהדברים מגיעים לידי יישום, אנו רואים איזה פער קיים בין הרטוריקה לפרקטיקה, אילו פסקי דין נוזפים---
יעל דיין: לא מדובר בגברים מכים, וצריך לעשות את ההבחנה.
יעל דיין: אלימות קשה הוא סעיף מסוים שעליו חל עונש מינינום.
זהבה גלאון: אבל ברור שהענישה היא מקלה.
יעל דיין: נשמח לשמוע את התיחסות המשטרה לגבי המחשבה שניתן לעצור עד תום ההליכים על בסיס של עבירת-מכות.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: גלאון, לפי שיטתך, אם עצרו כל מי שנתן מכה לאישה, מה הלאה?
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: הרי יש לנהל את המשפט, שכולל חקירה, משפט, ולא יעלה על הדעת שיחזיקו את כולם במעצר.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: יש מקרים שאינם מפורסמים, והבעייתיות היא במקרים שבהם המסוכנות לא מהבהבת, וכשלא ניתן לחזות מראש.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: אנחנו שואלים כיצד ניתן להבחין שהמקרה מסוכן, כדי למנוע את הפגיעות החמורות או את הרצח, חלילה.
נחום לנגנטל: אני רוצה לספר, שבפגרה הייתי בספארי, והיה שם צדק הגיוני: אני הסתובבתי בשבילים, והחיות היו בין הכלובים.
נחום לנגנטל: במציאות שנוצרת במדינת ישראל, אישה שמקבלת מכות היא שנכנסת לכלוב, למקלט.
נחום לנגנטל: היא אמנם לא נרצחת, אך הרוצח הולך על השבילים באופן חופשי.
נחום לנגנטל: יש כאן תפישה חברתית עקומה, כשהמיועדת לרציחה נמצאת דווקא בכלוב.
נחום לנגנטל: זה מה שזהבה טוענת.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: אין בינינו שום ויכוח, אנחנו כולנו רוצים להגן על הנשים שנפגעות.
נחום לנגנטל: אז אולי יש להתיחס לא לעניין בתי הכלא, אלא למקלטים לגברים מכים.
זהבה גלאון: בעקבות מעשי הרצח האחרונים קראתי בעיתון ראיון עם מפקד משטרת כרמיאל, אם אני לא טועה.
זהבה גלאון: הוא אמר שהוא עוצר את הגברים המכים, אך הפעולה הזאת לא נעשית, להנחתי, בכל תחנות המשטרה בארץ.
זהבה גלאון: אם יהיה צוות שיכלול בין השאר עובד סוציאלי ופסיכולוג, ויימצא לכך תקציב, אנחנו נשמח.
זהבה גלאון: לדעתי, צריך להיות ברור שגברים אלימים צריכים להעצר, והם חייבים להיות אחרי סורג ובריח.
זהבה גלאון: זה המסר החשוב ביותר שצריך לצאת מכאן, לדעתי.
נורית זיו: פרקליטת המדינה הסבירה, שלא ניתן לעצור את כולם.
נורית זיו: במשטרה עוצרים את הבעלים האלה, ובחלקם הם משוחררים, כי לא ניתן לעצור את כולם אחרי סורג ובריח.
נורית זיו: לכן הליך המעצר נעשה, והפתרונות האחרים, כמו הוסטלים לגברים, כבר אינם החלק שלי.
נורית זיו: בכל מקרה, פתרונות מהסוג הזה עשויים להועיל.
זהבה גלאון: אני חושבת שצריכה לצאת מכאן קריאה לגבי הכשרה נוספת לשופטים.
זהבה גלאון: זאת צריכה להיות חובה ולא בחירה.
זהבה גלאון: לעיתים גם השופטים צריכים לעבור הכשרה בנושא אלימות נגד נשים.
יעל דיין: נכון, זה לא חובה, ויש לי נתונים לגבי מספר הנרשמים להשתלמויות האלה.
יעל דיין: הנשיא ברק הבטיח להפוך את זה לחובה.
זהבה גלאון: המדד הוא פסקי הדין.
יעל דיין: הנחתי שכולם כאן יודעים באילו מספרים מדובר כאן ובאילו סוגי עבירות, אך אם למישהו חסר החומר הזה, הוא נמצא בוועדה.
יעל דיין: כל החוקים שמתיחסים להחמרת עונשים, הכפלת עונש, עונשי מינימום ועונש מאסר בפועל כאשר יש עונש מינימום, מתיחסים לסוגי עבירות מאונס ועד עבירות פחותות.
יעל דיין: תחום זה בעמל רב לתחום עונשי המינימום, כמו למשל חבלה חמורה; חבלה שמתבצעת בתוך המשפחה, יש עליה כפל עונש, והיא הופכת להיות נתונה לעונשי מינימום וכו'.
יעל דיין: אם מדברים על מעצרים לגברים מכים, יש להיזהר בזה, כי צריך לבדוק מה קורה לתלונות כשמתבצע מעצר אוטומטי בגינן.
יעל דיין: גם עכשיו מספר התלונות שמגיעות למשטרה הוא עדיין רק מחצית ממספר התלונות שמגיעות לארגונים אחרים משום עצם ההליכה למשטרה.
יעל דיין: אנו חייבים לטפל בזה, כדי להביא נשים להתלונן יותר מאשר הן מתלוננות היום, ולהפיג מהן את הפחד הנורא, שהגברים שאיתן ירצחו אותן.
זהבה גלאון: אם הגברים מקבלים כאלה גזרי דין, למה שהן תתלוננה?
יעל דיין: זו לא הסיבה לאי-התלונות.
יעל דיין: גם משך הטיפול הוא סיבה לאי-תלונות; אישה יודעת שאם היא תתלונן, בשלוש השנים הקרובות יהיו לה טרטורים ש עדויות, חקירה, תחילת משפט ולחץ מצד המשפחה.
יעל דיין: יש עוד כלים, מלבד מעצר, ויש לשכלל אותם.
יעל דיין: דובר כאן על אבחון מסוכנות, וקיים גם צו ההרחקה, שהוא דבר מיידי, ומוכרחים לחשוב על עונש על הפרתו.
יעל דיין: יגאל בן שלום היה מנכ"ל משרד העבודה והרווחה, ובראשותו הוקמה הוועדה הבינמשרדית.
יעל דיין: יגאל עקב, הגיע למסקנות ולאישורן, ועושה עכשיו מחקר לדוקטורט בנושא הזה.
יעל דיין: איפה אתה מוצא את הדברים, ארבע שנים אחר כך?
יגאל בן שלום: אותי מאוד סיקרן מדוע לעיתים החלטות הממשלה והחלטות הכנסת אינן מיושמות.
יגאל בן שלום: בחרתי לבדוק את זה, ולבחון מהם המשתנים שיגרמו לזכויות חברתיות להתממש.
יגאל בן שלום: בוועדה בראשותי היתה סדרה של פרויקטים ששורת מומחים המליצה עליהם בהקף של 200 מליון שקלים.
יגאל בן שלום: איש לא חשב שהתקציב הזה יינתן באותו זמן, ובהסכמה הוא צומצם לפרוייקטים בהקף של 80 מליון שקלים פרוס.
יגאל בן שלום: הממשלה הכנסת החליטו בחיוב, וכך התרחשו מספר פרויקטים, אך בעקרון, ההמלצות לא יושמו.
יגאל בן שלום: המחקר שלי עוסק בשאלה למי יש כוח לא לישם המלצות, וגם בשאלה האם כל ההמלצות דורשות משאבים גדולים, או שאולי יש המלצות שניתן לישמן במשאבים קטנים.
יגאל בן שלום: מצאתי, שבקרב אנשי המקצוע יש מודעות לנושא הזה ברמה גבוהה, אך יש נטייה להתמודד רק עם זכויות שדורשות משאבים גדולים.
יגאל בן שלום: עם אלה שדורשות משאבים קטנים לא נוטים להתעסק, כי זה לא "פופולרי".
יגאל בן שלום: לגבי המשפיעים; יש קבוצות שרוצות להשפיע, ויש כאלה שמשפיעות.
יגאל בן שלום: אלה שרוצות להשפיע על שינויים חברתיים מתחלקות לזכויות קיומיות כמו התעללות במשפחה ולזכויות שאינן קיומיות.
יגאל בן שלום: מתברר, שהקבוצה הראשונה שמשפיעה על הרצון להשפיע היא הארגונים הוולנטריים.
יגאל בן שלום: הקבוצה הראשונה שיש לה היכולת להשפיע היא משרד האוצר, אחריו משרד המשפטים, ולאחריו שאר המשרדים.
יגאל בן שלום: בדקתי, איך יוצרים מצב של אינטגרציה בין השניים, והתוצאה היא, שהמפתח היא שינוי עמדות; עמדה משפיעה על כוונה ועל כוונות.
יגאל בן שלום: אם לעובדי משרד האוצר יש עמדה מסוימת, אז אף על פי שיש להם הנחיות מסוימות לתקציב מסוים לנושא מסוים, הרי שהנושא לא בהכרח מיושם.
יגאל בן שלום: כנ"ל גם לגבי המשרדים.
יגאל בן שלום: כל זאת, כאמור, במסגרת חוקית.
יגאל בן שלום: לכן אחת המסקנות היא השקעת משאבים בשינוי עמדות של אלה שבאמת משפיעים.
יגאל בן שלום: לגבי הזכויות עצמן, שם אין הסכמה ברמת הקיומיות שלהן, כלומר הזכות של אישה להיות מוגנת אינה מוטבעת כזכות קיומית כמו הזכות של מישהו זר לא להרצח.
יגאל בן שלום: לגבי המסקנות; המשרד לבטחון פנים פיתח את כלי הערכת המסוכנות.
יגאל בן שלום: משרד העבודה והרווחה אימץ את הכלי הזה, ואני לוקח את זה כדוגמא: הערכת המסוכנות אמור היה להיות כלי שישרת את כל אנשי המקצוע בכל המגזרים בשיטה אחידה.
יגאל בן שלום: עברו שלוש שנים, והכלי להערכת המסוכנות כבר יכול היה להיות מיושם, כי ישומו לא דורש יותר מדי משאבים.
יגאל בן שלום: זו דוגמה לכלים שניתן ליישמם בפחות משאבים, אך הקמת מקלט נוסף לנשים, למשל, שדורשת המון משאבים, תגרור ויכוחים רבים באוצר.
יגאל בן שלום: הטיעון הוא שהוועדה שלנו היתה אמורה לפקח ולבקר אחרי הישום.
יגאל בן שלום: לצערי, זה לא קרה.
יעל דיין: ברור שאחרי עזיבתך העניין הזה התפתח, וקיבל יחס אחר.
יעל דיין: היתה הפסקה ארוכה מאוד, שהחדשה בלחץ אטומי, ישבה פעמיים, וקיבלנו זימון לתחילת חודש ספטמבר כדי להתחיל מההתחלה.
יגאל בן שלום: אני מברך על המשך פעילות הוועדה, וחשוב שהיא תעקוב אחר ההמלצות שיש הסכמה עליהן, ולעסוק באותן המלצות שצורכות משאבים פחותים, וליישם אותם.
יגאל בן שלום: צריך גם לעבוד על שינוי עמדות בקרב אלה שצריך לשנות את עמדותיהם.
יהודה גלעד: אחד המאפיינים של הדיון הזה הוא שכולנו מסכימים עם כולנו, ובכל זאת נשים ממשיכות להרצח.
יהודה גלעד: כולנו מרגישים שצריך לעשות עוד ועוד, ואני מעוניין להציע הצעה נוספת, כדי שנוכל כולנו לפעול בכל הכלים האפשריים.
יהודה גלעד: לא מזמן קראנו את פרשת "עגלה ערופה"; כשמוצאים חלל באדמה, ולא נודע מי הכה אותו, יש טקס שלם שמודדים לזקני העיר הקרובה, והם אומרים "ידינו לא שפכו את הדם הזה, ועינינו לא ראו, כפר לעמך ישראל".
יהודה גלעד: חז"ל אומרים שרש"י אומר, שלא יעלה על הדעת שהזקנים האלה שפכו את הדם, ונאמר שם "שמא ראינוהו ופטרנוהו בלא מזד ובלא לוויה", כלומר שמא ראינו אדם, ולא הפעלנו את יכולת האכיפה שלנו כדי למנוע את זה.
יהודה גלעד: כלומר המדובר כאן הוא גם באחריות עקיפה ולא רק בכזאת ישרה.
יהודה גלעד: כל גורם בחברה צריך לשאול את עצמו מה הוא יכול לעשות על מנת למנוע.
יהודה גלעד: אני חושב להיות גורם נוסף במערכת הזאת.
יהודה גלעד: לאחר ששוחחתי עם מספר אנשי מקצוע בענין הזה, מסתבר שנשים חוששות מטעמים שונים לפנות לגורמים שונים ולהתלונן, גם בפני גורמי רווחה.
יהודה גלעד: הטעמים הם שזה נשמע לא טוב, כי גם היא אשמה ועוד צידוקים מעין אלה.
יהודה גלעד: יש גם הצידוק שאישה עושה כרצון בעלה, במיוחד בחוגים מסורתיים מסוימים.
יהודה גלעד: אני חושב לעשות קו חם של רבנים שהוכשרו לעניין, מתוך מחשבה שיש נשים שעבורן פנייה לרב תהיה מאיימת פחות מאשר לפנייה לגורמים אחרים.
יהודה גלעד: איתו היא תוכל לשוחח, והוא יעודד אותה.
יהודה גלעד: הרבנים ישחררו את האישה מרגשות האשמה, ואולי יעודדו אותה לפנות לרשויות המוסמכות ולהתלונן.
יהודה גלעד: השלב הנוסף גם הוא נעשה; פנית לארגון של רבנים צעירים ופתוחים, שהרימו את הכפפה, אמרו שהם מוכנים להתגייס לשם המטרה הזאת, וגם לגייס את המתנדבים.
יהודה גלעד: הם מבינים שעליהם לעבור הכשרה מקצועית, שתתן להם את הכלים כדי לתת את הסיוע לנשים הללו.
יהודה גלעד: אני מצפה לשמוע חוות דעת על העניין הזה.
יהודה גלעד: לדעתי, ניתן למצוא ספונסר, ולהקים את הפרוייקט הזה בעלות מינימלית.
יהודה גלעד: הרבנים יעסקו בזה בהתנדבות, ואולי זה יעזור לנשים מסוימות.
יעל דיין: אני רוצה להוסיף מספר עובדות.
יעל דיין: ראשית, דיברה איתי הבוקר הרבנית איילה גליקסברג מגבעתיים.
יעל דיין: הרצח של הרצליה, שהיה בשבוע שעבר, היה בגבעתיים, ושני רבני העיר יצאו עם מודעות בפרסום חוצות, שמוקיעות את הרצח, ומציעות בדיוק את ההצעה שאתה העלית: לפנות אליהם.
יעל דיין: נקודת הסיכון כאן היא לא שהרב יחליף את המשטרה, כי הרי היינו בתקופה שבה מטרת הרב היתה שלום בית, והרבנים רק הזהירו את הבעל.
יעל דיין: אז נוצרו פרשות כאובות של המשך האלימות ואף גילוי עריות.
יעל דיין: היום יש הבנה, שאין תחליף למשטרה ולרווחה, והעזרה של הרבנים היא בהכוונת האישה למקום הנכון.
יעל דיין: הרבנים נכללים בחוק שהעברנו, שלא הסכימו לחובת דיווח.
יעל דיין: המעט שהשגנו, של חובת דיווח של גורמי ציבור שונים כולל רבנים, כשחובתם היא ידוע האישה על זכויותיה, ולנסות שתגיע למקומות הנכונים.
יעל דיין: יש לנו גם בעיה עם המגזר החרדי והדתי; כולם מגנים, אבל מסייגים את דבריהם.
יעל דיין: רבים באים בטענות גם אל הנשים, טענות שנוגעות לתחום הלבוש ואופן ההתנהגות, למשל.
יעל דיין: הרבה עובדיה טוען "אל תלכו לבית ספר חילוני".
יעל דיין: אני מבקשת להגיע להשפעה גם של המורים הרוחניים של הקבוצות הרוחניות הדתיות, כי הרי לא יתכן שהנשים יואשמו שם, ויגידו לאישה לפשפש במעשיה.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: מוכרחים לציין, שהיום יש הרבה יותר תלונות ממרכזים דתיים, וקיימת התקדמות.
יעל דיין: כן, אבל לא יכול להיות שכשהגורמים המוסמכים פונים לציבור ההוא, הם יוסיפו "ובהזדמנות זו, תתלבשו קצת אחרת, כי אז זה לא יקרה לכם".
נחום לנגנטל: יש חשיבות לנושא הנורמטיבי, וכשהמצב הנורמטיבי מוגדר שכאשר גבר מכה את אשתו הוא לא מקבל עלייה לתורה, ומוקע בקהילה, המצב ישתנה כליל.
נחום לנגנטל: אם רבנים יטמיעו את העניין הזה, והציבור ידע שהרבנים לא עוברים על זה בשתיקה, יתכן מיזעור של לפחות 30% מהמקרים.
נחום לנגנטל: נראה לי, שעניין ההוסטל לגברים צריך להיות מקודם בהרבה.
נחום לנגנטל: אנחנו חייבים להעמיד את האמצעים התקציביים לכך שכל אישה שמבקשת להיות במקלט לנשים מוכות אכן תיכנס לאחד כזה, ומצד שני צריך לדחוף את הנושא כדי שנוכל לדחוף גברים עצמם ללכת למקומות כאלה.
נחום לנגנטל: הזדמן לי לשמוע אדם, בוגר של מקום כזה, שהפך אדם חדש לגמרי.
יעל דיין: אנחנו דנים בשגרת יומנו בחשיבות המיקום של הוסטלים לגברים, בשיקום שנעשה בכלא חרמון ובהצעות שיקומי האסיר.
יעל דיין: העניינים האלה נמצאים כל הזמן בדיון.
יעל הרמל: לעניין ההערה של פרקליטת המדינה, לגבי כך שהנושא צריך להיות על שולחן המדינה יום ולילה, אני יכולה לומר שהנושא אכן על שולחני משרד העבודה והרווחה הרבה ימים והרבה לילות.
יעל הרמל: הרבה מאמץ ואנרגיה מושקעים בנושא הזה מגורמים שונים ובכיוונים שונים.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: לא התכוונתי לומר שאתם לא עושים, אלא דיברתי על הזעקה בתקשורת שצצה לאחר גל הארועים.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: התכוונתי לכך שלא צריך להרפות מהנושא ולחכות, ובוודאי לא התיחסתי לשום גוף כזה או אחר, אלא להיפך, דיברתי בזכות העשייה הזאת.
יעל הרמל: בכל זאת ארצה להתיחס לדברים שלך ולדברים הכתובים לגבי הגוף להערכת מסוכנות.
יעל הרמל: אכן נעשה תיקוף של הכלי להערכת מסוכנות, שפותח על ידי משרד העבודה והרווחה, ותוקף על ידי אוניברסיטת חיפה.
יעל הרמל: אנחנו משלימים כרגע את כל ההשתלמויות בנושא הזה, כדי שכל העובדים הסוציאליים בכל המסגרות השונות יעברו את ההכשרה הזאת, כדי שהכלי הזה יהיה שגור בידיהם.
יעל הרמל: זה כבר נעשה, ואנחנו עובדים עליו.
יעל הרמל: יש אנשים שכבר היום עוסקים בערכת המסוכנות במסגרות שונות.
יעל הרמל: למשל, יש לנו ועדות להערכת פוטנציאל מסוכנות, בעניין מקרים קשים של אלימות במשפחה.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: אני דיברתי על הערכת מסוכנות ליד גורמי אכיפה – משטרה, בתי משפט ופרקליטות.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: דיברתי על העניין הזה מרגע שהוגשה תלונה במשטרה.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: כולנו זוכרים את כרמלה בוחבוט, שבית המשפט העליון קבע שהיא כל הזמן זעקה, והחברה סביבה זעקה ושתקה.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: אני מדברת על שלב התלונה, בתקווה שזה יעודד נשים להתלונן.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: לא בכל תחנה יש עזרה מקצועית, והעניין הזה אמור להרחיב את מעגל האחריות, ולסתום חורים במקומות שונים.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: אני יכולה לספר על מקרה שבו אישה התלוננה, לקחו מהבעל את נשקו, ולאחר זמן מסוים החזירו לו אותו, בהסבר שכנראה התיק יסגר.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: לאחר שהוא אסף את הנשק הוא ירה באשתו.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: לכן אני מאמינה בזה, ונראה לי, כמו גם למשטרה, למפכ"ל ולגורמים בפרקליטות, שזה יכול לסייע.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: היום יש תובנה רבה יותר לכך שזה יכול למנוע, ומתוך הערכה לאנשי מקצוע ברור לנו, שכדאי שיהיו גופים כאלה גם על ידינו.
יעל הרמל: אבל למה להקים גופים חדשים, כשיש גופים כאלה בכל הארץ?
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: לא במקום אלא בנוסף.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: יש צורך בגופים כאלה על ידי גורמי החקירה.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: אם גורמים שלכם יכולים לסייע, הרי שזה רק יעזור.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: רק ליד חלק מתחנות המשטרה יש גורמים סוציאליים; השאלונים שקיימים היום אינם מספיקים, ויש ליצור משהו שאכן יוכל לקדם את העניין.
יעל דיין: אני מבקשת שתבדקי איך לחבר את הדברים שקיימים אצלכם עם דברים שקיימים במשטרה, וכך תוכלי להתיחס לעניין הצלבת המדינה.
יעל דיין: הפרקליטה הציעה, שבאותו צוות מיועד תהיה עובדת סוציאלית.
יעל הרמל: גם אני חושבת שיש לעשות חיבור בין הדברים הקיימים, ואני לא חושבת שיש להקים גופים חדשים.
יעל הרמל: נעשה סקר מקיף בעניין העברת המידע בין הגופים השונים, ויש לשים את הדגש על הצלבת המידע הזאת.
יעל הרמל: אני חושבת שעברנו כברת דרך גדולה מאוד בעבודה עם המשטרה, עם משרד הבריאות ועם בתי המשפט והפרקליטות.
יעל הרמל: צריך להמשיך בשיתוף הפעולה הזה, וליצור גוף ידע אחיד להערכת המסוכנות על מנת שתהיה יעילה.
יעל הרמל: יש גורמים שונים ורבים שקיימים בשטח כיום.
פרקליטת המדינה עדנה ארבל: אבל הם לא נמצאים ליד הבחורה שמגיעה להתלונן במשטרה, בחורה שאינה יודעת מה לעשות.
יעל הרמל: יש, אך לא מספיק.
יעל הרמל: אסור להקים גופים חדשים.
עדה פליאל טרוסמן: אני תומכת בכל מלה שיעל אמרה.
עדה פליאל טרוסמן: בתחילת הישיבה נוצר הרושם, שלא נעשות פעולות, כשלמעשה זהו לא המצב.
עדה פליאל טרוסמן: אנחנו מטפלים ב-כ 15,000 נשים מוכות, ונותנים לכ- 600 נשים ואלף ילדים מקומות במקלטים לנשים מוכות.
עדה פליאל טרוסמן: אנו מזמינים את כל הנשים המוכות במדינת ישראל להגיע למחלקות לשרותים חברתיים למרכזים למניעת אלימות, ולקבל את העזרה המקסימלית שלנו.
עדה פליאל טרוסמן: נרצחו תשע נשים, אך אי אפשר לומר לכמה נשים נתנו הגנה ובכל הצלנו אותן.
עדה פליאל טרוסמן: לבי לבי על תשע הנשים שנרצחו ועל הנשים הפצועות, אך אני רוצה לציין שלוש נקודות; מבין תשע הנשים שנרצחו השנה, ארבע לא הופנו כלל למחלקות לשרותים חברתיים.
עדה פליאל טרוסמן: זאת אחת הבעיות.
עדה פליאל טרוסמן: ארבע נשים מתוך התשע היו בקשר עם המחלקות, אך הן לא דיווחו על אלימות.
עדה פליאל טרוסמן: אישה אחת טופלה מכל הכיוונים בגין אלימות, אך היא לא המשיכה את הטיפול עד הסוף, בחרה לחזור, ולצערנו הרב היא נרצחה.
עדה פליאל טרוסמן: הייתי מבקשת לפנות אל הנשים שנמצאות ביחסים אלימים, ולבקש מהן לפנות לשרותים החברתיים.
עדה פליאל טרוסמן: יש למשרד את הקו הארצי למניעת אלימות במשפחה, הם עושים עבודה נהדרת, ומפנים למקומות הנכונים.
עדה פליאל טרוסמן: לגבי הנשים שכבר נמצאות בטיפול, הרי שהן צריכות להמשיך בטיפול ולא להפסיק באמצע.
עדה פליאל טרוסמן: אנחנו רואים שנשים מסוימות מפסיקות את הטיפול, וקורה להן מה שקורה.
עדה פליאל טרוסמן: לגבי נשים שנמצאות בהליכי גרושין; מבין תשע הנשים שנרצחו השנה, שלוש היו בהליכי גרושין.
עדה פליאל טרוסמן: זאת נורה אדומה, ויש להביא לידי מודעות, שנשים כאלה צריכות לגבות את עצמן מכל הכיוונים בפנייה לעזרה משרותים חברתיים, סיוע משפטי וממקלטים כדי להציל את נפשן.
עדה פליאל טרוסמן: יש גברים רבים שפוחדים להפסיד את האישה כרכוש, והנשים הללו צריכות לבקש ולקבל טיפול מקיף.
יעל דיין: יש לנו הסכמה עם בתי הדין הרבניים, שיש לבדוק אותה שוב.
יעל דיין: ישבנו ארוכות עם הרב אלי בן דהאן, והגענו להסכמה של שליפת תיקים שיש בהם מרכיב של אלימות, ומתן קדימות להם.
יעל דיין: זה לא עובד בכל המקומות, ויש בתי דין שאינם מכבדים את התקנות, ורואים שענין הגט מהווה לחץ על האישה.
יעל דיין: כלומר האישה מאויימת, שאם היא רוצה להיפרד, עליה לתת לבעל נכסים שונים, ואם לא – היא תקבל מכות.
יעל דיין: מתן הגט הוא עדיין בידי הגברים, ועדיין במונופול של בתי הדין הרבניים.
יעל דיין: לכן יש חשיבות לנסיון לעבוד מולם כמו מול בתי המשפט.
נורית נוקד: אני מסכימה לכל ההצעות שהועלו כאן, ונראה לי שהבעיה היא בעיה של ישום ומעקב.
נורית נוקד: לטעמי, אולי היה נכון לקחת את כל העוסקים בדבר, ולהקים רשות, שתרכז את הטיפול בנושא אלימות במשפחה.
נורית נוקד: היא יכולה לטפל גם בבעיות נשים וגם בבעיות נוער, על מנת שכל ההצעות שהועלו אכן ייושמו.
יעל דיין: אני רוצה לציין שיש הצעת חוק שאני מהיוזמים להפיל אותה, בעניין רשות לעניין הזה, משום שנראה לי, שכולם רוצים להעביר את תפוח האדמה הלוהט הזה למקום אחר.
יעל דיין: אין טעם להוסיף עוד רשות מעל המשרדים, בין אם זה המשטרה, ובין אם מדובר במשרד המשפטים, שחלק מוגדר מנו עוסק בזה.
יעל דיין: אין טעם להציב גוף מעליהם, והם גם לא יקבלו את מרותו, לדעתי.
נורית נוקד: אולי הוא יהיה מורכב מאנשים שלהם, כי התאום והמעקב הם החשובים פה.
נורית זיו: מה שחשוב, זה שיש ועדת בין שלום, וצריכים להמשיך וליישם.
נורית נוקד: לא להמציא מחדש אלא לקחת את אותן המלצות.
רונית לב-ארי: לגבי אבחון מסוכנות; אני התחלתי את העניין הזה ב- 83', ותוך כדי עבודה בניתי, על פי תפישתי, את הכלי הזה.
רונית לב-ארי: מאז הוא מאוד השתכלל ועבר תהליך מאוד עמוק במשרד העבודה והרווחה ובמשרד לבטחון פנים.
רונית לב-ארי: לקחתי על עצמי לרכז את ועדת המשנה של הוועדה הבינמשרדי בנושא התאום בין משרדים וארגונים, ואני לוקחת על עצמי להתיחס גם לתאום בתוך משרדים.
רונית לב-ארי: אני רוצה לציין, שבמשרד העבודה והרווחה מתחיל להתקיים תאום מרנין-לב, ואני מברכת עליו.
רונית לב-ארי: אבחון המסוכנות הוא כלי שכולם יכולים ללמוד אותו.
רונית לב-ארי: אנשים רבים עובדים יום יום בנושא הזה.
רונית לב-ארי: טיפול בנושא הזה יום יום ושעה שעה הוא סחיטה רגשית, ואת, חברת הכנסת דיין, באמת נמצאת בשורות הראשונות במאבק הזה.
רונית לב-ארי: לגבי קו 111; אני הייתי שותפה למהלך הזה, והשר דני נווה הבין, שיש לפעול כאן בקו רזה ללא כפילויות.
רונית לב-ארי: אני מברכת על פעילותו, ויכולה לציין, שברגע שעשינו פרסום בעלות של כמעט מליון שקל בשנה שעברה, בתוך שבועיים היו 600 פניות.
רונית לב-ארי: אני חושבת שהרשות הממלכתית חייבת לקחת על עצמה לפרסם קו שכזה.
רונית לב-ארי: לסיכום אוכל לומר, שפניתי ליועץ המשפטי לממשלה, משום שלא הצלחתי לשכנע את נשיא בית המשפט העליון ואת שופט בית המשפט העליון, השופט תאודור אור.
רונית לב-ארי: נאמר לי, שלבית המשפט יש שיקול דעת, אך נראה לי, שברגע שבית המשפט לא יכבר את עצמו, הציבור הישראלי לא יכבד אותו.
רונית לב-ארי: לא יעלה על הדעת, שיש צו של בית המשפט שמופר, ואותו מפר לא ישלם מחיר ודאי ומוחשי.
רונית לב-ארי: לצורך זה כולנו צריכים לחבור.
רונית לב-ארי: ברגע שאישה יודעת איזו דרך חתחתים עליה לעבור, היא לא מתחילה את התהליך הזה, אך ברגע שיהיו הליכים מהירים יותר, הדברים ישתנו.
רונית לב-ארי: נשים רבות לא מתלוננות, כי הן יודעות שלא כדאי להן, וחושבות שהן יפסידו מהצעדים.
רונית לב-ארי: נשים לא נרצחות כי הן פנו למשטרה אלא כי הן לא רוצות לחיות עם הטרוריסט שמונח להן מעל הראש.
רונית לב-ארי: היום משטרת ישראל יודעת, שכשיש גרושין, מדובר בנורת אזהרה.
רונית לב-ארי: לגבי ועדת יגאל בן שלום; נהיינו "מדינת פרויקטים", וחלק מהוועדה דיבר על פרוייקטים.
רונית לב-ארי: לדעתי, יש לחזק את הקיים; אם חמישים מרכזים למניעת אלימות יעבדו כפי שצריך, מחוזקים תקציבית, עם חזית קדמית של אבחון והפנייה למקלטים, המצב ללא ספק ישתפר.
יעל דיין: כזכור, הגשנו את התקציב עם התוספת שבסופו של דבר לא קיבלנו בעניין שדרוג המרכזים, שהיא 1.6 מליון.
יעל דיין: אנחנו מאוד שמחים שקיבלנו את זה, אך בין זה לבין חמישים מליון השקלים יש פער בלתי-נסבל.
יעל דיין: גם כשקיבלנו 12.5 חלק הארי של הסכום הלך למרכזים שכבר היו קיימים.
יעל דיין: למעשה, התקציב המקורי לנשים היה מועט מדי, ואינו מספיק.
יעל דיין: הכוונה היתה לבחון כמה מודלים במטרה להעבירם לתבנית ארצית, אך לא הגענו לזה, והדברים נשארו בקרב מודל.
שלומי דורני: בפרק הזמן הקצר שבו אני בודק את הנושא, גיליתי מספר עניינים.
שלומי דורני: נחשפתי לכך שהבעיה העיקרית אינה תקציבית, אלא בעיה של הצלבת המידע בין המשרדים השונים.
שלומי דורני: לפחות שישה משרדים מטפלים היום בנושאי אלימות, כשלעיתים בתוך משרד קיים מצב שבו כמה גופים מטפלים באותם נושאים, מבלי לדעת אחד מהשני.
שלומי דורני: בעיני זה חמור.
שלומי דורני: לקחתי על עצמי את ריכוז כל הפרויקטים שכבר קיימים במשרדים השונים לוועדת שרים, וביום שלישי הקרוב, למשל, נעלה בוועדת שרים שלושה נושאים; קו החרום 111, הערכת המסוכנות ונושא לחצי המצוקה.
שלומי דורני: אלה הם שלושה נושאים שהתחילו לטפל בהם, אך מכיוון שהם נופלים בין המשרדים השונים, אין בהם כל התקדמות.
שלומי דורני: אני מניח שהם יישומו לאחר שיועלו בוועדת שרים.
שלומי דורני: אגב, אני לא פוסל את האפשרות של פרויקטים חדשים.
שלומי דורני: זהו טרור, לטעמי, ויש להילחם בו.
שלומי דורני: כל פרויקט שניתן לישמו בכל החזיתות, יש לעשות כך, כי מדובר בפעילות ארוכת-טווח.
שלומי דורני: לגבי קו החרום; אנחנו כמעט לא מגדילים את התקציב, אולי רק בשלושים אחוזים ממה שכבר קיים.
שלומי דורני: מדובר בקו 111, שאליו יהיו מחוברים מספר גורמים במשרד העבודה והרווחה ובמשרד החינוך, במועצה לשלום הילד---
יעל דיין: דובר על כך שתהיה הפנייה מהקו הזה לגורמים שונים, על מנת שלא תהיה כפילות.
שלומי דורני: כלומר, נפגעי אלימות צריכים להכיר את הקו הזה, והם יופנו לגורמים המתאימים.
יעל דיין: התחלת בדברים שהתקציב אינו הבעיה, אך לא ניתן לומר דבר כזה, כשאנחנו מקבלים תקציב, שמקוצץ במהלך השנה, ובסוף השנה לא נותר ממנו דבר.
יעל דיין: עכשיו אנחנו לפני 2003, וכבר נאמר לנו על ידי שר העבודה והרווחה שאחד הקיצוצים שהוא יקצץ בו יהיה נושא האלימות נגד נשים.
יעל דיין: הקיצוץ הגידול נעשה כבר ב- 2002.
יעל דיין: איני יודעת מה ניתן עוד לקצץ, ומסקרן אותו, על מה שם השר בניזרי את עיניו לאחר הקיצוץ ב- 2002.
נורית נוקד: אני אושרתי היום כחברה בוועדת הכספים, ואני מבקשת שנהיה בתאום על מנת שאוכל להיות לכם לעזר בעניין הזה.
יעל דיין: לא דיברנו כאן על נושא חקיקה בענייני אלימות, שעולה בוועדה הבינמשרדית בישיבה הבאה שלה.
יעל דיין: אני אביא נושאים שחשבתי שהם ראויים, שמשרד המשפטים לא אישר אותם, ושעשינו עליהם פשרות.
יעל דיין: ננסה להעבירם שוב.
יעל דיין: ניסינו גם להעביר חקיקה בכל מה שמתקשר לחובת דיווח, ואני הולכת להחזיר את הסעיפים המקוריים של חובת דיווח כמו גם את עניין זרוז ההליכים.
יעל דיין: אני מאמינה, שבסופו של דבר נגיע לזה.
יעל דיין: אני מציעה למשרד המשפטים לעשות כפל עונש בעניין הפרת צווים.
יעל דיין: אני רוצה שנתפוס כמה מפירי צווי הרחקה בהליך מהיר כל האפשר, ויהיה לזה פרסום.
יעל דיין: המשטרה יודעת מהי עמדתנו בנוגע להפרת צווים, וכך הכלי של צו ההרחקה יוכל לקבל חיזוק.
מלכה גניחובסקי: בואו נחזור עוד למעמד הוצאת הצו.
מלכה גניחובסקי: כיום, במעמד הזה הגבר לא מופנה לטיפול במרכזים, והשופט לא מפנה לוועדה להערכת מסוכנות שכבר קיימת על מנת להעריך באיזו מידה הגבר ישמור על הצו או לא.
מלכה גניחובסקי: בואו לא נמציא משאבים נוספים אלא נשתמש בכלים שכבר קיימים בידינו.
אלה גרא: המשטרה ואולי גם משרד העבודה והרווחה צריכים לצאת בקמפיין על מנת לעורר אנשים לפנות אליה.
דפנה בוסתן: נראה לי, שמלת המפתח היא "השולחן המשותף".
דפנה בוסתן: אף על פי שאנחנו עורכים "שולחן משותף" עם משטרה במקרים שאנחנו מסמנים אותם כמסוכנים, כל מי שיושב כאן מייצג מערכות שניתן לעשות בהן את הערכת המסוכנות, ואני שואלת את עצמי אם החיבור בשטח לא ילך מהר יותר בחיבור מלמעלה.
דפנה בוסתן: לכן אין מניעה שהחל מהראשון בספטמבר תחנות משטרה יתחברו עם המרכזים השונים, כך שברמה המקומית התהליכים יהיו מהירים הרבה יותר לעומת התהליכים ברמה הארצית, שבה אנחנו עוסקים כעת.
דפנה בוסתן: אני יודעת שזה נעשה בחלק מהמקומות.
חיה לאונוב: חשוב לי לציין, שבשטח נעשית עשייה רבה.
חיה לאונוב: יחד עם זה, חשוב גם השרות במטוסי פרסומת.
חיה לאונוב: יש תשדירי שרות של אסרטיביות של המטפל והמטופל: כשאישה אחת הוכאה, היא תמיד הוכאה.
חיה לאונוב: לא ניתן לפתוח דלתות מצד אחד, ולסגור דלתות מצד שני, וזה חלק מהפרסום שצריך להעביר לנשים בקהילה; מצד אחד, שימשיכו בטיפול, ומצד שני, שלא יעבירו מסר כפול לעצמן ולבני הזוג שלהן, וכך יווצר בלבול במערך שלהן.
חיה לאונוב: חושב מאוד לפרסם, להביא למודעות שיש גופים רבים שמטפים, ולהעלות את חשיבות הפנייה.
חיה לאונוב: הגופים עושים עבודה נפלאה ומעבירים אינפורמציה לתחנות המשטרה, ויש להביא את כל זה לידיעה של אלה שזקוקים להם.
נורית קאופמן: קו 111 נפלא.
נורית קאופמן: נשים תצטרכנה לזכור מספר קליט כל כך, וזה נהדר.
נורית קאופמן: יש עשייה רבה בשטח, והמון מקומות שמפעילים בהם קווי חירום.
נורית קאופמן: יש להשתמש בגופים ובמשרדים שעושים עשייה נפלאה יום ולילה.