GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אפרת לוי: זה לא צעד שרציתי לעשות, אלא שזה צעד שנאלצתי לעשות וזאת מאחר ולא הייתי מוכנה יותר לשלם את המחירים הכלכליים, הרגשיים, הפיזיים והנפשיים שמשלמת עובדת סוציאלית שעובדת היום במגזר הציבורי.
אפרת לוי: לפני מספר שנים, כשעבדתי כעו"ס משפחות במחלקה לשירותים חברתיים בדרום תל אביב היו תחת אחריותי כ-150 הורים וילדים, שרבים מהם תחת צווי בית משפט על מנת להגן על שלומם של הילדים.
אפרת לוי: עבדתי אז בחצי משרה, כ-19 וחצי שעות בשבוע ל-150 איש.
אפרת לוי: זה אומר שכמעט בלתי אפשרי לעשות תהליכים טיפוליים לעומק.
אפרת לוי: כשאני מצליחה ללוות משפחה בטיפול עומק, זה כמובן בא על חשבון כל השאר שנשאר להם פירורים של זמן שאני יכולה לתת.
אפרת לוי: באחת השיחות שלי עם ראש הצוות שלי דאז, היא סיפרה לי שאת חלק מהאימהות המטופלות אצלי היא זוכרת כילדות מגיעות אלינו למחלקה עם האימהות שלהן 20 שנה אחורה.
אפרת לוי: זה לא חייב להיראות ככה, כשזה עובד ואנחנו יודעות לעשות את העבודה, זה עובד מדהים.
אפרת לוי: כשאני מצליחה ללוות אישה שבעקבות תאונה נפלטה משוק העבודה, נכנסה לעוני ושקעה בדיכאון כי היא לא הצליחה לשלם עבור הטיפולים להם היו זקוקים שני ילדיה שהם עם צרכים מיוחדים, כשברגע הראשון האישה לא רצתה קשר איתי ולא רצתה ממני דבר ואחרי תהליך וקורס תעסוקה וליווי וכניסה לעבודה חדשה, האישה נאמה בטקס הסיום בקורס והודתה לי שלא וויתרתי לה – לא על הקשר בינינו ולא על הדחיפה להיכנס לקורס.
אפרת לוי: למעשה הנוסח המדויק שלה היה "..
אפרת לוי: אפרת העובדת הסוציאלית אמרה לי ללכת וגם כשאמרתי לא היא לא וויתרה.
אפרת לוי: אני הלכתי לקורס כדי להשתיק אותה..".
אפרת לוי: ועדיין, תהליך מרגש שכזה הוא כל כך מעט אל מול מה שאני יכולה ורוצה ומסוגלת לתת.
אפרת לוי: כי אין, אין משאבי זמן ואין משאבים של עזרה כלכלית ואין מסגרות טיפול בקהילה שמתקרבות אפילו לענות על הביקוש הקיים וכל זה עוד לפני הקורונה.
אפרת לוי: אנחנו יודעים מה המצב היום.
אפרת לוי: בנוסף לכל זה, המשכורת המבזה שאני מקבלת בסוף החודש – 47 ₪ לשעה וזה אחרי תואר שני ועשור של ניסיון.
אפרת לוי: אז נכון, כמו שאפרת אמרה – אני כל כך מקווה שהשבוע סוף סוף נחתום על הרפורמה, אבל מאחר והיא רק צעד אחד קטן בכיוון הנכון היא ממש לא הולכת לפתור את בעיות העומסים ואת בעיות היעד המענים ואת מה שהעובדות הסוציאליות מתמודדות איתו בשטח ובטח ובטח לא תפתור דבר עבור האוכלוסיות שאנחנו עובדים איתם ולא תקדם את האנשים הללו במילימטר צעד קדימה.
אפרת לוי: אני נמצאת כאן ומייצגת אלפי עובדות.
אפרת לוי: אני פה כי המדינה לא נותנת לנו לעשות את העבודה שאנחנו יודעות, אוהבות ומשקיעות שנים של לימודים כדי לעשות אותה בצורה המקצועית ביותר.
אפרת לוי: אני מאמינה גדולה במגזר ציבורי חזק לחברה שיש בה חוסן וסולידאריות ואני אמשיך להיאבק עבורנו העובדות ולא פחות מזה עבור אזרחי המדינה שמגיע להם שירות הרבה יותר טוב, נגיש ומכבד.
אפרת לוי: תודה.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שהישיבה הזו אם היא לא הייתה עוסקת בעובדות והיא הייתה עוסקת בעובדים, אף אחד לא היה מרגיש שחובה עליו להסביר כמה הוא טוב בעבודה שלו, כמה הוא עושה עבודה טובה וכמה העבודה שלו תורמת לחברה.
עאידה תומא סלימאן: אלא שהוא היה בא ודורש את מה שמגיע לו מבחינת השכר, מבחינת תנאי תעסוקה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו הנשים חייבות לקחת על עצמינו את העניינים החברתיים ואת הראייה הכוללת, אבל אחד הדברים שבמאבקים שלנו צריכים להישמע באופן הרבה יותר ברור הוא הקול שלנו הדורש את הזכויות בלי שום התנצלות ובלי שום יותר מידי הסבר.
עאידה תומא סלימאן: אם אני לא טובה בעבודה אל תורידו לי את השכר – תפטרו אותי! אבל אם אני כבר עובדת אז מגיע לי את התנאים המקיימים את העבודה שלי בצורה המכובדת ואני חושבת שזה חשוב מאוד כי לצערי הרב אנחנו עדיין במצב שבו מנסים לכפות עלינו שיח שהוא אפולוגטי כזה כאשר אנחנו דורשות את הזכויות שלנו וזה לא חייב להיות ככה.
עאידה תומא סלימאן: תודה לך אפרת.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת את זכות הדיבור ואתן לא מבינות כמה הרשימה פה היא ארוכה היום.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת לפרופסור אורלי בנימין, חוקרת למגדר, את זכות הדיבור.
עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה שתקפידו על שלוש דקות על מנת שבאמת נוכל לעמוד בלוח הזמנים שלנו.
אורלי בנימין: תודה רבה על האפשרות לדבר פה בפגישה החשובה הזאת היום.
אורלי בנימין: כמובן, כמו שכאן כל הדוברות שלפניי אמרו, אנחנו מדברות על מדיניות שיטתית שנמשכת באמת מאז סוף שנות ה-70' וביתר שאת מאז שנת 1985.
אורלי בנימין: אני בעצמי השתתפתי בישיבות ועדה כאלה כבר בתחילת שנות ה-2,000 במאבקי קלדניות, במאבקים אין סופיים על השיטה הכלכלית שעסוקה בלהציג – כמו שנעמה לזימי חברת הכנסת אמרה קודם, להציג גירעון מצומצם שבעצם נשאב ישירות מן הכיסים של העובדות המוחלשות ביותר, מה שאני קוראת לאורך השנים "תעסוקת עוני", תעסוקת עוני שמיוצרת על מנת שהאוצר יוכל להציג הישג במדיניות כלכלית.
אורלי בנימין: ההישג הזה הוא פשע, הוא פשע של גניבת כספים מעובדות שקודם כל תנאי ההעסקה החוקיים שלהם אינם מקוימים וזה קורה בשל השיטה של המכרזים, הסכמים עם מפעילים בתחומים שונים שלא מקיימים את הזכויות של העובדות.
אורלי בנימין: מהבחינה הזאת מה שידוע הוא הנורמטיבי והעברייני.
אורלי בנימין: אני רוצה להגיד שהעובדות הסוציאליות הגיעו להסכם קיבוצי לא רע ואני מקווה שהוא ייחתם ביום חמישי הקרוב.
אורלי בנימין: לדעתי בעוד אנחנו יושבות כאן יחד ואנחנו רואות את פרצופה האמיתי של השיטה, עלינו לתבוע איחוד ענפי בעיסוקי הצווארון הוורוד, כאשר תהיה לנו את האפשרות לתבוע צווי הרחבה.
אורלי בנימין: הצו של העובדות הסוציאליות לראשונה עתיד לחלץ אותן מתלות באבטחת הכנסה והדבר הזה צריך להיות נכון לכל אחת מהעובדות שמועסקת, אם זה בסיוע לקשישים, אם זה לפעוטות, אם בהקשר של חברות הסיעוד, אם זה בהקשר של הגירת עבודה, בכל אחד מהתחומים הללו.
אורלי בנימין: המאבק הזה שלנו כאן
אורלי בנימין: הוא לא נפרד מהמאבק לשינוי שכר המינימום, להעלאתו לפחות ל-40 ₪ לשעה.
אורלי בנימין: כל העובדות שלנו סובלות משכר מינימום נמוך מידי, כל העובדות שלנו הן למעשה חיות בעוני – לא כל העובדות אבל חלקן הגדול בעוני ומתמודדות בקושי משמעותי לקיים את הילדים שלהן.
אורלי בנימין: הגירעון הקטן שמדינת ישראל מתגאה בו, הוא הרעב של שולחנות האוכל הריקים של העובדות האלה.
אורלי בנימין: אני באמת חושבת שאנחנו צריכות לחשוב כיצד אנחנו מקדמות את המאבק המשותף הזה.
אורלי בנימין: אנחנו צריכות לשתף פעולה לאורך זמן.
אורלי בנימין: עאידה, אני יודעת שאת שומעת את הדברים הללו כבר הרבה שנים, אבל אם אנחנו לא נתבע שינוי חקיקתי מבחינת ההגדרה של ענף משותף שבו ההישגים של האיגודים יהיו חזקים יותר כמו העובדות הסוציאליות או המורות, שמשפיעים גם על העובדות שקשה להן להתארגן - כמו הסייעות, התומכות החינוכיות, העובדות בסיעוד, אז אנחנו לא נוכל להגיע להישגים עבורן ומהבחינה הזאת האיחוד הענפי הוא בראש סדר העדיפויות.
אורלי בנימין: השינוי החקיקתי הבא שאנחנו צריכים לתבוע הוא שכאשר יש לנו הפעלה של שירות חברתי באמצעות מפעילי שירותים, הממד של השכר לא יהיה מופקד בידיים של מפעילי השירותים שלא יודעים לכבד את החוק לעתים קרובות מידי והממד של השכר חייב להיות משולם על ידי גוף ציבורי – אם זו רשות מקומית, אם אלו משרדי הממשלה שחותמים על החוזים ואם אלו גופים ציבוריים שהופקדו על הנושא הזה.
אורלי בנימין: אנחנו לא יכולות להמשיך לדמיין ששיטת ההעסקה הזו ושיטת הפעלת השירותים הזאת היא לגיטימית.
אורלי בנימין: היא לא לגיטימית, היא מוחקת את המיומנות של העובדות כמו שאנחנו עכשיו שמענו והיא מותירה הרבה מאוד מהן בעוני.
אורלי בנימין: תודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהצעת כמה הצעות שהן מאוד טובות, אבל מחייבות מאבק מאוד רציני אל מול הכוחות שפועלים בשוק ואל מול הממשלה באופן כללי.
עאידה תומא סלימאן: כי בסופו של דבר, יש מדיניות שמובלת על ידי הממשלה באופן כללי ועד עכשיו ממשלות ישראל לא העזו – אף אחת מהן, אלא להיפך – הובילו, לא העזו להתגרות במדיניות הזו ולהיפך, הובילו להעמקת המדיניות הזו ואימצו את המדיניות הזו.
עאידה תומא סלימאן: מדיניות ההפרטה, מדיניות ששוחקת את העובדים.
עאידה תומא סלימאן: אילה קיסר שוגרמן?
עאידה תומא סלימאן: אני מקווה שאני מבטאת את זה נכון.
אילה קיסר שוגרמן: היי, שלום ותודה על ההזדמנות להציג.
אילה קיסר שוגרמן: אני אדבר ככה באמת כמה מילים מעטות.
אילה קיסר שוגרמן: שמי אילה קיסר שוגרמן, אני סוציולוגית, וערכתי מחקר עבור הקואליציה להעסקה ישירה ועמותת אית"ך מעכי להעסקת סייעות ותומכות חינוכיות במגזר החרדי.
אילה קיסר שוגרמן: אני רוצה לשים כאן איזה שהוא זרקור קטן על האוכלוסייה המסוימת הזו, שהיא עצמה אפשר לומר מושתקת, שבאמת אנחנו רואים את הנחיצות באמת, באיזה שהוא מנגנון או איזו שהיא התערבות משמעותית ממסדית מעבר באמת לרשתות החינוך החרדיות שבעצם מעסיקות את תומכות החינוך החרדיות הללו.
אילה קיסר שוגרמן: כשבאמת אנחנו רואים באופן ספציפי של האוכלוסייה הזו שישנה הפרה בוטה ושיטתית של הזכויות.
אילה קיסר שוגרמן: כלומר, גם שכר המינימום ואמנם מדובר כאן במוסדות חינוכיים לא רשמיים שמתוקצבים לרוב 75% מהתקצוב הרגיל של מוסדות חינוך רגילים ורשמיים ואולם הזכויות שלהן היו אמורות להיות מושוות.
אילה קיסר שוגרמן: השכר שלהן והתנאים היו אמורים להיות מושווים ואנחנו רואים בקרב האוכלוסייה הזאתי הפרה שיטתית כמו פיטורים בחודשי הקיץ, היעדר רצף תעסוקתי וכדומה.
אילה קיסר שוגרמן: כאשר יש פה איזה שהוא שילוב והשתקה של הנשים האלה נובעת גם מההזדהות מצד אחד עם המערכת וגם מתוך איזו שהיא נטייה תרבותית חברתית לא לאתגר את המערכות שבתוכן הן פועלות.
אילה קיסר שוגרמן: שוב, אני באתי לכאן רק כדי לשים איזה שהוא זרקור על קבוצת אוכלוסייה מסוימת כדי להראות ולהצביע על הנחיצות והחיוניות של הקמת מערכות למנגנוני אכיפה ופיקוח ואולי גם העברה באמת של התשלומים וכולי למוסדות ציבוריים אחרים.
אילה קיסר שוגרמן: תודה.
עאידה תומא סלימאן: הילה בן זיקרי, תומכת חינוכית, בבקשה.
הילה בן זיקרי: תודה רבה לחברת הכנסת ויושבת ראש הוועדה על רשות הדיבור, שלום לכולם קורים לי הילה בן זיקרי ואני תומכת חינוכית צמודת ילד, מה שנקרא "משלבת", של ילד עם צרכים מיוחדים בבית ספר רגיל ואני מייצגת את מאבק התומכות החינוכיות, מה שנקרא בעבר "סייעות".
הילה בן זיקרי: תנאי ההעסקה והשכר שלנו פשוט פוגעים בצורה ישירה בחינוך של הילדים שלנו וזה בצורה חד משמעית.
הילה בן זיקרי: זה פוגע במקצועיות שלנו ומידרדר אותה, כי מי שבאמת טובה במה שהיא עושה לא מוכנה לעבוד בתנאים האלה ובטח שלא בשכר הזה.
הילה בן זיקרי: השכר והתנאים לא עולים בקנה אחד עם דרישות התפקיד וזה ממש בלתי אפשרי לחיות ולהתקיים עם כזה סכום.
הילה בן זיקרי: אני יכולה להגיד על עצמי שאני עובדת במקסימום שעות שהתלמיד שלי נמצא בבית הספר ואני לא מגיעה אפילו ל-70% משרה.
הילה בן זיקרי: אני משתכרת במשהו כמו 3,000 ₪ בחודש.
הילה בן זיקרי: אי אפשר לחיות מזה באמת, זה לא מכבד – לא אותי, לא את כל הנשים שמחנכות את הילדים שלנו.
הילה בן זיקרי: מפרידים בינינו, יוצרים בינינו, כאילו יש סייעות או תומכות של חינוך מיוחד ושל בתי ספר.
הילה בן זיקרי: אנחנו ראינו את זה בצורה מאוד ברורה בחג הפסח עם ההסכם שלמי שתעבוד.
הילה בן זיקרי: מה שקורה זה שהם מתגמלים חלק וחלק נשארות ממורמרות – כמוני, אני יכולה להגיד.
הילה בן זיקרי: לא מאפשרים לנו להתאגד, איזה עצוב זה, אבל כאילו איך?
הילה בן זיקרי: אנחנו במדינה דמוקרטית, אנחנו מנסים המון המון שנים להתאגד וזה לא מצליח, אני לא מצליחה להבין למה.
הילה בן זיקרי: בסופו של יום מכניסים לעבוד במקצוע הזה את כל מי שיש לה דופק וזה רק כי צריך למלא את החסר, אין משהו אחר.
הילה בן זיקרי: האם הם מוכשרים לכך?
הילה בן זיקרי: לא בטוח.
הילה בן זיקרי: בשורה התחתונה עתיד חינוך הילדים שלנו הוא ממש בסכנה.
הילה בן זיקרי: זה פוגע רק בילדים שלנו.
הילה בן זיקרי: תודה.
עאידה תומא סלימאן: האמת היא שהבעיות שעומדות בפניכן הן בעיות שגם כן, עסקנו בהן באחד הדיונים הקודמים ואחד הדברים הראשונים ששמעתי כשרציתי לעסוק בנושא וביקשתי ממרכז המחקר שיכין איזה שהוא מסמך שממצה את המצב וממפה את המצב, השאלה הראשונה הייתה "עאידה, על אילו סייעות את רוצה שנעשה את המחקר?
עאידה תומא סלימאן: " ואני אמרתי "מה זאת אומרת?
עאידה תומא סלימאן: " אמרו לי "תשמעי, מצב הסייעות בגנים זה משהו אחד ומצב הסייעות בבתי הספר זה משהו אחר" ואני באמת לא ידעתי שיש צורך לעשות את ההפרדה הזן ואפרופו דמוקרטיה, בדמוקרטיה לא משתמשים בתהליכים של הפרד ומשול ובדמוקרטיות הזכות להתאגד ולהיאבק ביחד זו זכות בסיסית ויש עוד כמה תהליכים שאני יכולה למנות ואפשר להסיק בסוף עד כמה המונח הזה "אנחנו מדינה דמוקרטית" הוא מלא בתוכן, אבל אני אשאיר את זה לכם.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור לשירה כהן, לשעבר עובדת במזנון הכנסת.
עאידה תומא סלימאן: את האמת, כשדיברתי על עניין עובדות המזנון לא ידעתי שיש לי פה נציגה בוועדה, אז בבקשה שירה.
שירה כהן: ברשות יושבת ראש הוועדה, בוקר טוב לכולם.
שירה כהן: שמי שירה, אני מקרית מלאכי ואני עבדתי כ-13 שנים במזנון הכנסת, פוטרתי לאחר מאבק של עובדי המזנון לגבי פיטורי הפגרה.
שירה כהן: עבדתי שנים ללא תנאים, ללא הבראו או ימי חופשה, ללא תשלום בגין שעות נוספות, בלי אפילו לדעת שמגיע לי את הדברים האלה.
שירה כהן: גם לאחר שפוטרתי, בתום 13 שנות עבודה, לא קיבלתי דמי אבטלה בגלל כל פיטורי הפגרה, לא היה לי רצף.
שירה כהן: רוב העובדות במזנון הכנסת הן נשים, רובן, בעירק בוועדות השונות - היינו הרוב צוות נשים.
שירה כהן: רובן נשים חד הוריות או מבוגרות.
שירה כהן: עבדנו כולנו שעות רבות ללא תנאים וגם לא היה פיקוח שמישהו יגיד לנו מה מגיע לנו ומה לא מגיע לנו.
שירה כהן: גם כיום, כשיש פיקוח ומקבלים פיצויי פיטורין, רוב הקבלנים עובדים פה בין שנה ל-4 שנים, אז ככה שיוצא שהפיצויים ממש "מצחיקים".
שירה כהן: אפשר לומר שאם הייתי בעלת משפחה אין סיכוי שהייתי שורדת 13 שנים במזנון הכנסת.
שירה כהן: יש כיום עזיבה גדולה של בעיקר עובדות המזנון, קל יותר לפגוע בנשים ולהן קשה יותר למצוא עבודה, בעיקר נשים נשואות או אימהות צעירות שלמעסיקים קשה להעסיק אותן מסיבה של חופשות לידה וימי מחלה של ילדים.
שירה כהן: הגיע הזמן לשוויון מגדרי, בעיקר פה בכנסת שתהיה אור לכל המעסיקים בארץ ותילחם נגד העסקה קבלנית לפחות פה, שלא יהיו יותר עובדי קבלן ועובדות המזנון יהיו להם אור ותקווה בעיניים וגם הם יזכו לקבל מתנה ביום האישה או לפחות איגרת ברכה ויהיו גאות לעבוד פה בכנסת ישראל.
שירה כהן: תודה.
עאידה תומא סלימאן: זה לא רק ביוזמת חברי הכנסת, אלא מהמעסיק שלהם.
שירה כהן: כן, זה לצערי אפילו איגרת לא קיבלנו.
עאידה תומא סלימאן: כן, לצערי גם.
עאידה תומא סלימאן: אני מודה לך ואני חייבת להגיד שמאוד קשה לי לשמוע את הדברים שלך.
עאידה תומא סלימאן: זה לא שאני לא מכירה את המצב, אבל כל פעם זה מאוד קשה לשמוע שאנחנו יושבים ועובדים וחלק גדול מהעבודה שלנו מתקיימת ואנחנו מצליחים כחברי כנסת לתפקד בזכות זה שאתן נמצאות ואתן מגבות את העבודה שלנו תמיד בנעימות ותמיד ממש נותנות את הכבוד, מתייחסות בצורה יפה.
עאידה תומא סלימאן: אני רואה את העבודה הקשה שלכן, גם בלילות כשאנחנו נשארים פה ותמיד היה לי קשה לשמוע על התנאים שלכן.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכלל חברי הכנסת צריכים להתבייש שהמצב הזה ממשיך להתקיים ואני חושבת שכן, בית המחוקקים אמור לתת דוגמא ועכשיו בית המחוקקים בצורת התעסוקה הזו נותן דוגמא שהיא בעיני מאוד מאוד רעה, שפוגעת בכלל העובדים והעובדות במדינת ישראל ואני חושבת שאנחנו אלו שצריכים לדאוג שהמצב הזה ישתנה.
עאידה תומא סלימאן: אני מודה לך שהגעת.
עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת נירה שפק, כשתרצי תסמני לי ואתן לך לדבר.
נירה שפק: קודם כל אני חייבת לעשות רגע קישור לדיון האחרון שהיינו בו אתמול.
נירה שפק: אני חושבת ששם עמדתי על הצורך שלנו פשוט להיות שם על השולחן ולא לוותר ואתמול דיברתי על החוק שחייבים לקדם אותו לקראת הבחירות לרשויות המקומיות וכנראה מישהו עושה ואתמול בלילה השרה הרלוונטית אישרה את הצעת החוק וזה עולה לוועדת השרים בחקיקה.
נירה שפק: זאת אומרת שנשים שירוצו במועצות האזוריות בבחירות עוד שנה וקצת, אנחנו נריץ את החקיקה מהר , אבל זה כבר יעלה לטרום.
עאידה תומא סלימאן: ברכות, בואי רק נקווה שכולם יחזיקו מעמד עד שתגיעה העת.
נירה שפק: כולם יחזיקו מעמד.
נירה שפק: כמו שברור לי שמי שצריך לעשות את זה, זה לא אופוזיציה ולא קואליציה, אלא כל, איך אמרת על העובדים והעובדות?
נירה שפק: זו צריכה להיות הבושה של כולנו.
נירה שפק: אז ככה גם ההצלחה של כולנו צריכה להיות.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד לך, חברת הכנסת נירה שפק, שאני הייתי מעורבת ולא הייתי חברת כנסת אז אבל הובלתי את הלובינג ליצירת החוק שאת עושה לו את התיקון עכשיו.
נירה שפק: איזה כיף לשמוע.
נירה שפק: אז זה דבר אחד.
נירה שפק: אז אני אומרת, קודם כל אנחנו רוב האוכלוסייה, תראו כמה אנחנו יושבות פה ואומרת שבסוף באצבע שלנו הדברים יקומו.
נירה שפק: אז כאילו בואו, בואו, אני כאילו לא מדברת על הדברים שגם צריכים אבל יש לנו דרך, אנחנו לא צריכים להיות תלויים.
נירה שפק: אנחנו כולנו מדברים על מגדר ואני אומרת לכם חבר'ה, אני בכלל לא מדברת על זה ממקום של מגדר, זה כשל שוק.
נירה שפק: פשוט כשל שוק.
נירה שפק: זה כאילו יהיה לי מיליון דולר בכיס אחד ומיליון דולר בכיס שני ואני אגיד 'רגע, את המיליון דולר הזה אני אפקיד ואני אשקיע ואני אצור איתו תעסוקה ודברים למען החברה ועם המיליון השני יאללה, בוא נשאיר אותו בכיס, לא קרה כלום', נראה לכם שמישהו יעשה דבר כזה?
נירה שפק: אותו הדבר בתעסוקת נשים, זה כשל שוק וכך צריך להתייחס לזה.
נירה שפק: אף אחד לא עושה לי טובה בגלל שאני אישה.
נירה שפק: וזו תפיסת העולם שלי.
נירה שפק: אני חייבת להגיד וזה משהו שלא תכננתי להגיד את זה כשדיברה חברת הכנסת.
נירה שפק: בתקציב שעבר לצערי יצא לי לחוות בתור חברת ועדת כספים, אנחנו ישבנו לתוך הלילה ועברו לכוסות שהן חד פעמיות ואני רואה את אחת העובדות דוחפת ודוחפת ודוחפת ואמרתי לה "בואי אני אעזור לך", דחפתי את העגלה ואימאל'ה היא לא זזה לי.
נירה שפק: הסתכלתי על העגלה הכבדה הזאתי ואומרים לי "אבל זה מה שכתוב בפניה ובמכרז של הקבלן", כאילו איבדנו את זה?
נירה שפק: וכן, אני מתביישת להגיד שלוקח לי כבר חצי שנה להחליף להם את העגלות.
נירה שפק: חצי שנה אני לא מצליחה להחליף את ה-פקקטה עגלות האלה וזה בושה לנו, אני ממש מתביישת.
נירה שפק: זה לא, זה לפני שמדברים על הדברים ועל התנאים הבסיסיים ואני לא אפסיק עם זה.
נירה שפק: אני מאוד שמחה לקיים את הוועדה הזאת שמעלה דברים, אני חברה ב-ipu שזה הפרלמנט של הפרלמנטים ויש שם כוח מאוד חזק של נשים ופרלמנטים בעולם וכל דבר שצריך פה אני פה בשביל זה ואני חושבת שצריך להפסיק דבר אחד – כל ענף שנכנסות בו נשים יש כאילו משהו שהוא קבוע – נכנסות נשים, יוצאים גברים, עולה העומס, יורדת היוקרה, יורדים תנאי התעסוקה, עולה השחיקה, אין אופק ואין אורח חיים למי שעושה את העבודה הזו.
עאידה תומא סלימאן: אבל יש מגדר, שאת אמרת בהתחלה שאת לא רוצה להתייחס אליו.
נירה שפק: לא, אז אני אומרת.
עאידה תומא סלימאן: אז זהו, זה הממד המגדרי.
נירה שפק: אני אומרת נכון, יש את הממד הזה.
נירה שפק: אבל אני קוראת לו "כשל שוק" גם, כי מישהו מפסיד כאן.
נירה שפק: מישהו מפסיד כאן ואנחנו ראינו את זה גם דרך אגב, גם בצבא.
עאידה תומא סלימאן: רובינו מפסידים, אבל יש כאלה שמרוויחים מהמציאות הזו ועל זה צריך לדבר.
עאידה תומא סלימאן: יש אנשים שמרוויחים.
נירה שפק: אז אנחנו נתקן ונטפל בזה וזה לא רק במקצועות האלה.
נירה שפק: כשאני רואה את המרפאות בעיסוק ואת הקלינאיות והיועצות והעובדות הסוציאליות, זה לא הליבה שלי אבל אני לוחמת איתך בזה וכל מה שצריך אנחנו נעבוד.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת את רשות הדיבור לאסנת זיו מאית"ך מעכי.
עאידה תומא סלימאן: ואחר כך תדבר גאיה שיפמן, נציגת הסטודנטים.
אסנת זיו: כן, היי תודה.
אסנת זיו: אז אני אסנת זיו ואני עורכת דין מעמותת אית"ך מעכי – משפטניות למען צדק חברתי.
אסנת זיו: למי שלא יודע, אנחנו עמותה יהודית ערבית שפועלת כבר למעלה מ-20 שנה בשדה הפמיניסטי ומקדמת זכויות של נשים.
עאידה תומא סלימאן: בוועדה אנחנו מכירים.
אסנת זיו: בוועדה מכירים אז נתקדם.
אסנת זיו: אז אני מנהלת את הקו החם, קו הסיוע של העמותה שפועל בפריסה ארצית לקבלת פניות בעיקר בתחום של תעסוקה בשכר נמוך וביטוח לאומי.
אסנת זיו: רוב הפניות שאנחנו מקבלות באמת הן בעלות אופי של צווארון וורוד והייתי רוצה להציג קצת את השטח ואת הבעיות שאנחנו מתמודדות איתן ברמה המקצועית ולהגין מה הן הבעיות באמת התעסוקתיות של הנשים במקצועות האלה.
אסנת זיו: אני כן אגיד שרוב הפניות שאנחנו מקבלות, למעלה מ-50% הן של נשים שמועסקות בתחומי החינוך, בעיקר של תומכות החינוך בתחום החינוכי וכן, בהמשך לדברים שאמרה איילה, להפנות דווקא את הזרקור לנשים שהן לא יכולות או יש איזו שהיא מניעה מבחינתן לבוא ולדבר – נשים מאוכלוסיות מוחלשות, מהחברה החרדית והערבית, שמועסקות בתחומי החינוך המוכר שאינו רשמי.
אסנת זיו: מדובר במוסדות שמתוקצבים על ידי המדינה, אמורים לפחות להיות מפוקחים על ידי המדינה, אבל סובלות מהפרות הכי משמעותיות בתנאי ההעסקה שלהן.
אסנת זיו: אז אם הייתי צריכה לצייר מעגלים הייתי אומרת שיש את המעגל של הנשים שמועסקות בתחום הצווארון הוורוד ויש את החצר האחורית שלהן, שאלו נשים שמועסקות באותן מוסדות וסובלות עד מאוד מלהגיע אפילו למינימום בתחום הזה.
אסנת זיו: אז לא בכדי אין פה איתנו היום סייעות, תומכות חינוכיות מהמגזר המוכר שאינו רשמי.
אסנת זיו: זה כי הן מפנימות הרבה מאוד מהמסרים שקיימים גם ככה מהמקצועות בתחום הצווארון הוורוד והטיפולים של קשר הערכים שהן צריכות להתנדב, הערכיות הגדולה שבהעסקה עם האוכלוסיות האלה, שבאה בהכרח על חשבון התגמול שהן זכאיות לו.
אסנת זיו: רוב רובן של הנשים הללו, אני הגשתי נייר עמדה וגם כתבתי בעצם את הבעיות העיקריות, אבל חשוב לי שכן להזכיר אותן.
אסנת זיו: התגמול הנמוך הוא חוצה מגזרים ותחומי תעסוקה וכולן סובלות ממנו וזה חלק בעצם שהוא בלתי נפרד בעצם מהעסקה בצורה חלקית, שלא מאפשרת הגעה למשרה מלאה וזה גם נובע מהצורך של נשים בעיקר לאזן את החיים שלהן עם הצורך בגידול הילדים.
אסנת זיו: כן הייתי רוצה להזכיר את הנושא של היעדר הידע בנוגע למיצוי זכויות והסכמים מסורבלים ולא נגישים.
אסנת זיו: נשים שמועסקות בתחומים האלו הן הרבה פעמים נתונות בעצם, הזכויות שלהן נתונות להסכמים קיבוציים מאוד מאוד מסורבלים, הן לא יודעות למה הן זכאיות, אף אחד לא מנגיש להן את הזכויות האלה וזה יוצר איזה שהוא מעגל שלא מאפשר גם מיצוי זכויות, גם במידה והזכויות האלה קיימות.
אסנת זיו: פיצולי מעסיקים זו תופעה שקיימת בצורה נרחבת למשל וגם לזה צריך לשים סטופ, זה חלק גם מהתופעה של ההעסקה העקיפה.
אסנת זיו: הזכרתי עוד כל מיני דברים נוספים ואני לא אתעסק בהם בגלל שהם כבר נאמרו בנוסף לעוד הרבה דברים אחרים.
אסנת זיו: כן הייתי רוצה להגיד משהו על הוואקום הזה, של מקצועות הטיפול ומי מטפל ובמי מטפלים וגם להגיד שגם קווי הסיוע – בין אם זה של עמותות, עורכות דין, עובדות סוציאליות, סובלים גם הם באמת מהזנחה קשה ומתגמולים לא הולמים, זה לא מבחינת איזה שהוא בכי, אבל להגיד שגם כאן אנחנו מסתמכות הרבה מאוד על התנדבות וזה בשביל לעזור לאוכלוסיות מוחלשות וכל המצב הזה הוא בלתי נסבל ומנציח בעצם את היחס של נשים לחברה וגם את האוכלוסיות שאנחנו בעצם מנסות לעזור להן ולייצג אותן.
עאידה תומא סלימאן: תודה רבה, זו הייתה סקירה מקיפה.
עאידה תומא סלימאן: טוב, אני אמרתי שאני אתן את זכות הדיבור לגאיה שיפמן ואחריה אנחנו נשמע את עלמה ארליך מתא אופק ירושלים.
גאיה שיפמן: שלום לכולן.
גאיה שיפמן: אז אני גאיה שיפמן, אני סטודנטית בסמינר הקיבוצי לחינוך דמוקרטי ואני מאוד מתרגשת להיות כאן.
גאיה שיפמן: אני נציגת תאים סטודנטיאליים של תנועת "דרכנו", תנועת אזרחית חוץ מפלגתית בישראל.
גאיה שיפמן: אני מייצגת חברים וחברות שלי, אנחנו 80% נשים בתואר לחינוך, שבחרו ללמוד חינוך מתוך תשוקה אמיתית למקצוע, מתוך הרצון להשפיע ולשנות ולהיות חלק מהמערכת ואנחנו נתקלות כבר בשנה ד' לתואר, כבר בשלב הסטאז' בלא מעט בעיות.
גאיה שיפמן: אחת הבעיות המרכזיות וכבר דובר עליה הרגע היא כל הנושא של ריבוי מעסיקים ואנחנו בתור מתמחות צעירות, שהוותק שלנו בעולם העבודה הוא לא רחב, אנחנו פחות או לא מכירות כלל את כל התנאים שמגיעים לנו ולא מכירות את כל הפרוצדורה בין המעסיקים וישנם מעסיקים רבים שלאו דווקא נותנים את התנאים הסוציאליים שמובטחים לנו וזו בעצם הבעיה הראשונה שלנו.
גאיה שיפמן: בעיה נוספת היא האתגר הכלכלי שלנו בתור סטודנטים, בייחוד בשנה הזאת של התואר.
גאיה שיפמן: אנחנו גם משלמות שכר לימוד מלא בשנת הלימודים הרביעית שלנו וביחד עם זאת מקבלות שכר זעום.
גאיה שיפמן: אנחנו נדרשות לכ-13 שעות שבועיות, שזה שליש משרה והפער בין מורה בשנה ראשונה במערכת לבין מורה וותיקה יותר שנמצאת במערכת קצת יותר שנים הוא 250%, שביחס למדינות ה-oecd אנחנו נמצאים במקום השני מהסוף, רשימה שמונה בעצם מדינות כמו יוון, פורטוגל, טורקיה, שנמצאות הרבה מאחורינו.
גאיה שיפמן: צמצום הפער הזה הוא מאוד משמעותי ומאוד רלוונטי.
גאיה שיפמן: אני חושבת שאנחנו קהל שבוי.
גאיה שיפמן: אני הגעתי לתואר מתוך הידיעה שהשכר שלי נמוך, מתוך הידיעה שהתנאים שלי לא מספיק טובים ועדיין החלטתי ללמוד חינוך, אבל אני חושבת שזה אסור לקבל את המציאות כמו שהיא ולמרות שאני עדיין אישאר במערכת ועדיין אישאר בתחום החינוך אני חייבת להילחם שלי, אנחנו חייבת להילחם על התנאים שלנו.
גאיה שיפמן: תודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: אני רק אזכיר שלאחר שכבר נתתי את זכות הדיבור לנציגה של תא אופק בירושלים, אני ארצה אחר כך להעלות את הנציגה של משרד החינוך על מנת שנוכל לקבל תשובה שנוגע לתנאי ההעסקה של גם הסגל החינוכי וגם של היועצות.
עאידה תומא סלימאן: אני הבנתי שבענייני שכר יש לנו נציגה בזום בכל העניין של השכר במשרד החינוך, אז אנחנו נרצה לשמוע מה העמדה של המשרד בנושא הזה.
נירה שפק: אני מתנצלת שאני נאלצת ללכת לוועדת הכספים, אני אמשיך לעקוב.
עאידה תומא סלימאן: אז אני רוצה לתת עכשיו את זכות הדיבור לעלמה ארליך ולאחר מכן אנחנו נחזור לשמוע את הנציגה של משרד החינוך.
עלמה ארליך: תודה רבה ליושבת ראש הוועדה על כינוס הדיון החשוב הזה.
עלמה ארליך: אני עלמה ואני יושבת ראש של "תא אופק" באוניברסיטה העברית, של מפלגת העבודה.
עלמה ארליך: אני פעילה במאבק להעסקה ישירה באוניברסיטה.
עלמה ארליך: העסקה קבלנית היא רעה חולה שכמו שאנחנו יודעות, התחילה במקצועות הניקיון והאבטחה השונים ובעצם התרחבה למקצועות נשיים שבאמת אנחנו מייצגות כאן, בדיון היום.
עלמה ארליך: העסקה קבלנית זה ביטוי לרמיסת מעמד הנשים גם בשוק העבודה הרחב ושל הנשים הכי מוחלשות בפרט.
עלמה ארליך: אני מבקשת באמת להתייחס עכשיו לאלו שבאמת נמצאות הכי "בתחתית" והתייחסנו אליהן בתחילת הדיון ואלו הן עובדות הניקיון ועובדות הניקיון באוניברסיטה בפרט.
עלמה ארליך: עד לא מזמן האוניברסיטאות התכחשו לעוולה הזו, שנקראת העסקה קבלנית.
עלמה ארליך: עד לא מזמן, כשממש השבוע, כשהאוניברסיטאות הכריזו על מעבר והקמה של חברה בת של האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בן גוריון.
עלמה ארליך: אני שמחה שהאוניברסיטאות סוף סוף מכירות בעוולה הזו שנקראת העסקה קבלנית, אבל חברת בת היא צורה אחרת של אותו הדבר בעצם.
עלמה ארליך: העובדות יישארו מודרות מקהילת האוניברסיטה.
עלמה ארליך: ההכרזה על הקמת חברת בת על חשבון העובדות, ללא שיח איתן והעברת מעסיק ממקום למקום כאילו הן היו סחורה, רק מראה שהאוניברסיטאות לא רואות בהן כבנות אדם.
עלמה ארליך: גם תחת חברה בת קושי ההתאגדות יישאר מהסיבה שהן פשוט עדיין לא עובדות באופן ישיר אצל המעסיק שלהן.
עלמה ארליך: האוניברסיטאות טוענות שהפגיעה החוזרת בזכויות של עובדות הניקיון תיפסק תחת אותה חברת בת, אבל אף אחד לא יכול להבטיח לנו את זה ובמיוחד לאור העובדה שאין לעובדות איגוד וכל שיפור ושמירה על התנאים של עובדות הניקיון נעשה תוך מאבק יחס עם הסגל, הסגל הזוטר וסטודנטים וסטודנטיות.
עלמה ארליך: אני רוצה לשאול איפה האחריות של האוניברסיטאות שנהנות מאוניברסיטה נקייה ובריאה, דבר שהוא כל כך חשוב ושאנחנו יודעות את זה עכשיו – במיוחד בתקופת הקורונה, אבל מצד שני מפקירה אותן לשירותים חיצוניים.
עלמה ארליך: אני מאמינה שעל האוניברסיטאות להיות מגדלור של קידמה, סולידריות וצדק ובה כל קהילת האוניברסיטה היא חלק מעיצוב שלה והלך הרוח שלה וביניהן כל העובדות וזה כלל לא משנה מאיפה הן הגיעו ובמה הן עובדות.