GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבו עבייד: אם כן, משנת 2013 ועד שנת 2020 היו בנגב 13,265 מקרים של הריסת בתים ומבנים בכפרים הבדווים הבלתי מוכרים בנגב.
אבו עבייד: זה מספר בלתי נתפס, מעל 13,000 בתים במהלך שבע שנים, אין כזה דבר בעולם.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד, 13 אלף ומשהו, אנחנו מדברים על הריסת בתים אבל אולי כדאי באמת להגיד שיותר מ-13 אלף משפחות אשר ראו את הבית שלהם נהרס, זה יותר אם בממוצע - - -
אבו עבייד: אני אדייק, אלה מבנים.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, מבנים, אז כמה?
עאידה תומא סלימאן: 6,000 משפחות ראו את הבתים שלהם נהרסים, אם המבנים האחרים הם לא בתים?
עאידה תומא סלימאן: אז 6,000 משפחות, כמה ילדים?
עאידה תומא סלימאן: ארבעה ילדים?
אבו עבייד: נגיד.
עאידה תומא סלימאן: אני לא רוצה להגזים, ארבעה ילדים כפול 6,000, כמה זה יוצא?
עאידה תומא סלימאן: 24,000 ילדים ראו את הבית שלהם נהרס.
עאידה תומא סלימאן: זאת האמירה שצריך להגיד.
אבו עבייד: נכון.
אבו עבייד: כשאנחנו מדברים על התופעה של הריסות בתים, בנוסף להריסות שהמדינה הורסת ומגיעה עם כוחות גדולים של המשטרה, אנחנו מדברים גם על הריסות עצמיות.
אבו עבייד: זאת אומרת, אנשים מעדיפים הרבה פעמים להרוס את הבית בעצמם, במקום שהמשטרה תגיע בכוחות מאוד גדולים ותהיה אלימות, גם מפני חשש ממקרים של אלימות וגם מפני טראומה, אנשים חוששים מהטראומה שנגרמת לנשים ולילדים, זה בלתי - - -
עאידה תומא סלימאן: ומהעלויות הגדולות מאוד.
אבו עבייד: ובנוסף לכל זה, מהעלויות המאוד גדולות שהמדינה מטילה על התושבים, וזה מחיר ההריסה בעצם.
אבו עבייד: לא רק שהבית שלהם נהרס, בנוסף לזה הם משלמים את העלות של הטרקטורים ושל המשטרה שמגיעים להרוס את הבית.
אבו עבייד: אנשים גם מעדיפים להציל את החפצים והדברים שלהם מהבית, כי ברגע שהמשטרה מגיעה ומגיעים הכוחות של המדינה, אין לאנשים את האופציה להוציא את הדברים מהבית.
אבו עבייד: אני אעבור על הגרף הזה, הריסות עצמיות בניגוד להריסות יזומות, אז אנחנו רואים שהרוב הוא הריסות עצמיות, כי אנשים פשוט מעדיפים לחסוך מעצמם את כל כאב הראש שכרוך בזה שהמשטרה מגיעה וכוחות האכיפה מגיעים להרוס.
עאידה תומא סלימאן: האמת היא שאני לא הייתי משתמשת במילה "מעדיפים", האנשים נדחקים לפינה, אז הבחירות הן לא רבות.
אבו עבייד: האנשים נדחקים לפינה, ברור, אין ברירה.
אבו עבייד: נכון, אין ברירה אחרת, אין.
אבו עבייד: אני אגיע להשפעת ההריסות על התפתחות הילדים, השפעות מזיקות על בריאותם הנפשית של עשרות אלפי ילדים בדווים בכפרים הבלתי מוכרים בנגב, שקיבלו צווי הריסה לבתיהם ללא מועד לביצוע.
אבו עבייד: לא ברור מתי יגיעו, מתי תגיע המשטרה.
אבו עבייד: כמובן שמי שבוחר לא להרוס את הבית שלו בעצמו, זה כרוך בסיכונים רבים מאוד.
אבו עבייד: התוצאות האפשריות לעקירה הן: התמוטטות נפשית של הילדים, פוסט טראומה, חרדה ודיכאון.
אבו עבייד: הפינויים יוצרים השפעות שליליות על הבריאות הנפשית והפיזית, ילדים הופכים פגיעים יותר להתנסויות מזיקות, כולל שימוש בסמים ופגיעות מיניות, אנחנו כמעט ולא מדברים על זה אבל זה נמצא גם במחקרים.
אבו עבייד: משפחות עוברות לגור עם קרובי משפחה בתנאים של צפיפות ולחץ, מה שיכול ליצור קונפליקטים ואלימות.
אבו עבייד: לפינוי יש השלכות ארוכות טווח על האושר של האימהות, על איכות החיים שלהן, דבר היכול להשפיע על מערכת היחסים שלהן עם משפחותיהן ושכיניהן, הדבר יכול לגרום לנשים להפחית את מעורבותן האזרחית ורמת ההשתתפות בקהילה, שמעכבים אותן מלחפש תעסוקה, או להפחית את מעורבות בהתפתחות הילדים שלהן.
אבו עבייד: מצבן הנפשי של נשים מתדרדר, נשים רבות מדווחות על דיכאון ארוך, עליהן הרבה פעמים לעודד את בני המשפחה האחרים ולא להתמודד רק עם עצמן.
אבו עבייד: נשים צריכות גם לדאוג לקורת גג כשאין בית, וכשהן לבד אז זה עוד יותר קשה, כמו במקרים של אימהות חד הוריות, וכמובן, זה אומר שזה מכריח אותן לדחות את הדיון על מצבן הנפשי כדי לטפל בבני המשפחה האחרים.
אבו עבייד: מצבן הכלכלי, כמובן, קשה לאחר ההריסות.
אבו עבייד: רבות מהנשים חיות בעוני ללא עודפים, ללא חסכונות, והצורך לבנות מחדש, כמובן, גורם למצב שלהן להיות הרבה יותר רע.
אבו עבייד: בנוסף לכל זה, המצב הבריאותי נפגע קשות בשל הדאגות לבני המשפחה, אנחנו שומעים מנשים על סכרת, לחץ דם, מצבים של לחץ וחרדה שגורמים לנשים הרבה פעמים גם אפילו להגיע לבית החולים.
אבו עבייד: כמובן, כל זה בנוסף לטיפול בבני המשפחה האחרים והצורך לספק את הצרכים הבסיסיים שלהם.
אבו עבייד: המסקנות שלנו הן: הריסות מבנים ובתים מעכבים את המאבק בנושא הקרקעות, כמובן, מדרדרים אותם לרמה עמוקה של עוני, גם ככה אנחנו מדברים כמובן על האוכלוסייה הכי ענייה במדינת ישראל, בנוסף לזה, ברגע שהבית נהרס, זה מצריך עוד הוצאה מאוד גדולה כדי לבנות אותו מחדש.
אבו עבייד: נשים בדוויות מהנגב המעוניינות בכך, כלומר, מעוניינות בטיפולים, צריכות להיות מטופלות על ידי אנשי בריאות הנפש על מנת לתת להן את התמיכה לתוצאות הכמעט בלתי הפיכות של הריסת בתיהן, משפיעות על ההתפתחות ובריאות הנפש של הילדים.
אבו עבייד: המדינה חייבת להתמודד עם סכסוך הקרקעות באופן מקיף על ידי הכרה בכפרים הבדווים, סיפוק תשתיות ושירותים בסיסיים כמו לשאר האזרחים במדינה.
אבו עבייד: על המדינה לטפל בפגיעות רגשיות, כלכליות, וחברתיות, שההריסות מהוות לאזרחים הבדווים.
אבו עבייד: רק על ידי תהליך דמוקרטי אמיתי שיכיל את כל המיעוטים בחיי המדינה, יוכלו היישובים הבדווים לצאת ממעגל העוני, להגיע למערכת חינוך טובה יותר, להזדמנויות תעסוקה ולחיים של ביטחון וכבוד.
אבו עבייד: תודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: תודה, הודא, אני חושבת שהצגת את הנושא בצורה מאוד ברורה, גם על ההשלכות וגם על שורש הבעיה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת, לצערי הרב, שככל שאנחנו מדברים יותר על הבעיה, הבעיה הולכת ומחמירה יותר.
עאידה תומא סלימאן: האנשים נמצאים בשטח מלפני קום המדינה, ולאנשים האלה יש בעלות על הקרקע, גם אם לא בדרכים הידועות של דוקומנטציה של הרשויות ושל החוקים שנוצרו אחרי שהם כבר היו על הקרקע.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכמה שאנחנו מדברים על הנושא כך יש פיזור של הבטחות על הכרה, ועל הכרה של כמה כפרים, לפעמים אומרים שישה כפרים ולפעמים אומרים שלושה כפרים, אבל בסופו של דבר צריך להכיר בבן אדם, צריך להכיר באזרחים קודם כל, להכיר בכך שיש אזרחים שמגיע להם את הזכויות הבסיסיות, יש ילדים ויש נשים.
עאידה תומא סלימאן: אני הייתי רוצה לראות יותר חברי וחברות כנסת נמצאים בדיון הזה כדי לשמוע מה עובר על האנשים בנגב, במיוחד בתקופה האחרונה כאשר יש "חגיגה" של הסתה מאוד ברורה נגד הציבור הערבי בנגב.
עאידה תומא סלימאן: כמעט כל יומיים יש איזשהו דיון בכנסת באחת מהוועדות או בשדולות למיניהן, שיבואו וישמעו מה עובר על הציבור ואיך הם למעשה חיים את היום-יום הקשה שלהם.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שיש לנו היום איתנו גם עדויות שנשמח לשמוע, (עוברת לשפה הערבית, להלן תרגום חופשי) תודה רבה לכם שהגעתן כדי למסור את העדויות שלכם.
עאידה תומא סלימאן: (חוזרת לשפה העברית) אני רק רוצה לתת קודם כל את זכות הדיבור למנכ"לית עמותת "איתך-מעכי" אלה אלון, הגשתן נייר עמדה בנושא, ואחר כך אנחנו נקשיב לעדויות.
עאידה תומא סלימאן: אני גם מבקשת מאלה שנמצאים איתנו מטעם רשויות המדינה, מהמשרדים השונים, אם זה בזום או בנוכחות הפיזית, תרשמו הערות כי אנחנו נרצה לשמוע איך המדינה מתמודדת עם הדברים האלה.
עאידה תומא סלימאן: לא עם ההרס, אנחנו יודעים טוב מאוד איך מתמודדים עם הרס הבתים, אני רוצה לדבר על ההשלכות.
עאידה תומא סלימאן: כן אלה, בבקשה.
אלה אלון: שלום, אנחנו בעמותת "איתך-מעכי" עובדות עכשיו על חוות דעת מגדרית בנושא הזה, שמדברת על המחויבות של המדינה במסגרת הפעולות שלה לשקול את ההשלכות המגדריות.
אלה אלון: החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם מחייבת את המדינה, במסגרת סכסוך אלים, בעצם להגן על נשים, לבחון את ההשלכות המגדריות של פעולות הקשורות לסכסוך לגבי נשים, ולשלב נשים במוקדי קבלת ההחלטות.
אלה אלון: בימים האלה, ועדה בין-משרדית שמובילה הרשות לקידום מעמד האישה, עובדת על תוכנית פעולה ליישום החלטה 1325 בישראל, וזה למשל הוא אחד הנושאים שאנחנו חושבות שצריך להיות חלק מתוכנית הפעולה, כדי שהנושאים האלה יבואו לידי ביטוי בקבלת ההחלטות.
עאידה תומא סלימאן: כמובן שכולנו יודעים שהפתרון הטוב ביותר הוא להפסיק את ההריסות.
אלה אלון: להפסיק את ההריסות ולמצוא פתרונות שהם פתרונות הוליסטיים.
אלה אלון: המחויבות של המדינה ליעדים הגלובליים של האו"ם מחייבת גם למצוא פתרונות שהם פתרונות שלוקחים בחשבון מגוון של יעדים, בין היתר יעדים שמתייחסים לעוני, לשוויון, לחינוך, לביטחון תזונתי, וליעדים סביבתיים, ובעצם, המטרה היא למצוא פתרונות לבעיות מהסוג הזה, פתרונות שנותנים מענה לכל הצרכים, ובמיוחד תוך התייחסות לצרכים של נשים.
אלה אלון: בעצם, גם עכשיו כשהמדינה עובדת על תוכנית החומש לחברה הבדווית, מצד אחד היא רוצה להשקיע אבל מצד שני היא פועלת בצורה שהיא מאוד פוגענית, והדברים לא כל כך מתיישבים.
אלה אלון: גם בתוכנית החומש לחברה הבדווית, לפי מה שאני מבינה, ההיבטים המגדריים פחות נוכחים והם לא חלק מהתכנון של התוכנית.
אלה אלון: יש דיון גם מחר, אבל גם לגבי החברה הבדווית יש את אותה בעיה והתוכנית חייבת לקחת בחשבון גם את הנושאים האלה.
אלה אלון: הבעיה היא גם שהנשים הבדוויות לא נמצאות בעמדות קבלת ההחלטות, הן לא נשמעות, הן לא מיוצגות בגורמי קבלת ההחלטות, והכל עם השפעות מאוד משמעותיות על החיים שלהן.
אלה אלון: הודא פירטה חלק מההשלכות על החיים של נשים, ואני יכולה להוסיף עוד כמה נושאים כדי לחדד את הדברים.
אלה אלון: מבחינת נשים בדוויות, המשמעות של הבית עבורן היא מאוד גדולה, כי הרבה פעמים זה ממש מרכז החיים שלהן, היציאה שלהן מהבית היא מאוד מוגבלת והבית הוא בעצם החיים שלהן, וזה גם משהו שחשוב מאוד, וההשלכות הן עוד יותר משמעותיות ממה שהיינו יכולים לחשוב.
אלה אלון: בעצם, גם האיום בהריסת בתים, כשיש צו הריסה, זה בעצם לחיות בחוסר ביטחון בתוך הבית.
אלה אלון: הנושא של עלייה באלימות במשפחה שגם באה לידי ביטוי במחקרים, כך שבעקבות איום בגירוש מהבית, בהריסה של הבית, ובעקבות מצב של משבר, הנושא של אלימות מקבל ממדים יותר משמעותיים בחיים של נשים.
אלה אלון: מבחינת ההתאוששות לאחר הריסת בית, בעקבות משבר הקורונה עשינו איזשהו דו"ח על משבר הקורונה בראי היעדים הגלובליים.
אלה אלון: מהדו"ח הזה עלה שאחת הבעיות של ילדות או של נשים, זה שמבחינת סדרי העדיפויות בתוך המשפחה, ברגע שיש משאבים שהם מוגבלים אז הם בדרך כלל הולכים לילדים או לגברים, והנשים, כמו לימודים בזום או ביחס לכל משאב בעצם, הן יהיו בתחתית סדרי העדיפויות, אם בכלל משהו כזה אפשרי.
אלה אלון: כך גם ההתאוששות של נשים ושל ילדות מהריסה של בית היא יותר קשה, וכמובן, הטיפול בטראומה של הילדים בדרך כלל מוטל על האישה, והכי חשוב הוא, שבסוף, הקול הזה לא נשמע והוא לא נלקח בחשבון בתהליך קבלת ההחלטות, וזה משהו שאנחנו היינו רוצות שישתנה.
אלה אלון: תודה.
עאידה תומא סלימאן: כן, תודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד משהו בנושא של ההשלכות על הנשים, ואם זה ייכנס לתוכנית שנקראת התוכנית הלאומית לקידום החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם, אשר מדברת על ביטחונן של נשים באזורי קונפליקטים.
עאידה תומא סלימאן: הנושא הזה הוא כנראה אחד הנושאים העיקריים שצריכים להיות בתוכנית הלאומית, והוא מבטא באמת איך צריך להתנהל בסכסוך או קונפליקט, גם אם במקרה הזה בין המדינה לבין אזרחיה, גם בנושא הקרקעות.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו הבנו שלאחרונה כל השיח הזה שמתנהל הוא לא רק עניין של קרקעות אלא עניין של שליטה ושל הדמוגרפיה של הנגב, לצערנו מצד המדינה, ולכן גם הפתרונות לא מתאפשרים בראייה אזרחית, אלא הגישה היא יותר מאבק שנשמע כאילו הוא מאבק לאומי, ואנשים רוצים לדחוק אותו במקום לדבר על זכויות של אזרחים, שהם אזרחי המדינה, הם לא מיובאים מחו"ל ולא נוחתים מהמאדים לתוך המדינה.
עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מקווה לראות שזה יהיה חלק מהשיח ומהתוכנית הלאומית של 1325, ואנחנו נחכה.
עאידה תומא סלימאן: הובטח לנו שבמרץ התוכנית הזאת תהיה מוכנה, לפי הצוות שהקימה הרשות לקידום מעמד האישה, נחכה ונראה את התוצאות, אבל כמובן, אני קוראת לצוות מעכשיו ולרשות, שיכללו את הנושא החשוב הזה בתוך התוכנית.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהמרחק שעשיתם מהנגב עד לפה הוא מאמץ שמחייב אותנו להקשיב לעדויות שלכן, אבל אני רוצה להגיד שלצערי הרב, כאשר אנחנו בדיוק עכשיו מקיימים ומקיימות את הדיון הזה, מתחוללת שוב מתקפה של הריסת בתים, וזה כבר לא בתים, אני לא יודעת מה כבר הורסים באל-עראקיב, את האמת, אני לא יודעת מה נשאר באל-עראקיב להרוס, פחונים ואולי אוהלים.
אבו עבייד: זאת כבר הפעם ה-198 שיש הריסות באל-עראקיב.
עאידה תומא סלימאן: 198 פעמים, ואני חושבת שזאת בכלל הפעם ה-199.
עאידה תומא סלימאן: כנראה שהמדינה רוצה לשבור כל פעם לעצמה את השיא החדש, היא רוצה להיכנס לספר גינס בתור המדינה שהרסה את הכפר הכי הרבה פעמים.
עאידה תומא סלימאן: זה כבר מקומם שאנחנו עכשיו יושבות ומדברות, ועכשיו עכשיו מתחוללת המתקפה על כפר אל-עראקיב שוב.
עאידה תומא סלימאן: (עוברת לשפה הערבית, להלן תרגום חופשי) לא נרצה לשמוע קודם את העדויות?
עאידה תומא סלימאן: (חוזרת לשפה העברית) טוב, עוה"ד חנאן אלסאנע, פעם ראשונה שאני קוראת לך בטייטל החדש, עורכת דין חנאן אלסאנע.
חנאן אלסאנע: תודה, אני ממש מודה לך, יו"ר הוועדה עאידה תומא, על קיום הדיון למרות ההתעלמות הטוטאלית מכל חברי הכנסת ומשרדי הממשלה - - -
עאידה תומא סלימאן: כולל אלה שמדברים בשם הנגב בכנסת - - -
חנאן אלסאנע: כולל אלה שמדברים בשם הנגב, למרות שאני גם פניתי - - -
עאידה תומא סלימאן: ואם מישהו לא הבין, אני מתכוונת לרע"מ.
חנאן אלסאנע: אוקיי.
עאידה תומא סלימאן: זאת אמירה שלי, בבקשה.
חנאן אלסאנע: אז אני רק רוצה לציין שמה שהודא הציגה לכם היום אלה נתונים ומספרים שהתקבלו מתוך מחקרים, אבל אני רוצה לקחת אתכם קצת למציאות.
חנאן אלסאנע: תתארו לעצמכם, כל אחד מאלה שיושבים סביב השולחן הזה, מי רוצה לחיות תחת איום בהריסת הבית שלו?
חנאן אלסאנע: מי רוצה להפסיד כסף כל כך גדול כל פעם שמשלמים את הקנסות הרבים?
חנאן אלסאנע: מי רוצה שהוא והילדים שלו יחיו בפחד?
חנאן אלסאנע: אנחנו מדברים על אלפי משפחות, על אלפי נשים, שהן חיות כל שנה, כל שנה, תחת איום של הריסת בתים, והן חשות פחד ודיכאון, אני ליוויתי הרבה נשים.
חנאן אלסאנע: עאידה, את דיברת על שני מקרים, ואני יום יום, בתור מי שעובדת בשטח, מתמודדת עם הכאב הזה.
חנאן אלסאנע: אני אגיד לכם מי מחליט להיות במצב הזה, בסיטואציה הזו?
חנאן אלסאנע: אלה הם אזרחי המדינה, שהם מקבלים מאז קום המדינה ועד היום הצעות מהמדינה שהן יותר קשות ויותר גרועות ויותר מאיימות על הקיום שלהם ועל החיים שלהם, אז אין להם פתרון.
חנאן אלסאנע: הנושא של הריסות בתים הוא לא נושא שקשור לנושא תכנוני או קשור לנושא של חקיקה, זה אך ורק קשור ותלוי בהחלטות פוליטיות, ואנחנו, החברה הערבית הבדווית בדרום, משלמים את המחיר של ההחלטות הפוליטיות, המשבר הפוליטי המתקיים בתוך המדינה.
חנאן אלסאנע: לצערי הרב, אנחנו מדברים על זכות בסיסית המעוגנת גם בזכות יסוד בתוך המדינה הדמוקרטית, ולכן, אני קוראת, בשלב הזה ועד שאנחנו נמצא פתרון למשבר הפוליטי במדינה ועד שיתקבלו החלטות פוליטיות הוגנות ואמיתיות שמשרתות את אזרחי המדינה, אני קוראת לפחות למשרד הרווחה שיתנו מענה לנשים שהן מתמודדות עם דיכאון ועם אלימות, הן מתמודדות עם אלימות ממסדית, מהמדינה שאמורה להגן ולספק את הביטחון שלה.
חנאן אלסאנע: כשאני מגיעה לרווחה, אומרים לנו שאין להם תקציב, סליחה?
חנאן אלסאנע: משרדי הממשלה, אתן מודעות ומודעים לעובדה שיש פה במדינה הריסות בתים, וזה מביא למצב נפשי מאוד קשה, אז איך אתם לא מתקצבים ולא מתכננים בתוכניות של הרווחה תקציב ותוכנית כדי לתת מענה וטיפול למשפחות, ילדים ונשים, ואפילו הגברים, להתמודד עם ההשלכות?
חנאן אלסאנע: בואו נתחיל בזה עד שנמצא פתרון לנושא של הריסות הבתים והמשבר הפוליטי הזה.
חנאן אלסאנע: זה מקרה דחוף, אני אומרת לכם, אני ראיתי ופגשתי, ופה - - -
עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב אני התחלתי בזה שמשרד הבריאות לא ראה לנכון לשלוח נציגים.
חנאן אלסאנע: נכון, זאת המשימה שלנו מעכשיו, שנצא ונקרא למשרד הבריאות, לתוכנית החומש לתקצב תקציב, לתת מענה.
חנאן אלסאנע: אני אומרת לכם, כל האלימות שאתם רואים בחברה הערבית, זה נובע גם מהריסות בתים, זאת אחת הבעיות שלנו.
חנאן אלסאנע: יש פה שתי נשים מקסימות, אתן רואות אותן שהן הגיעו לפה לירושלים?
חנאן אלסאנע: אז אל תחשבו שזה פשוט לבוא למקום שגם הוא מהווה איום, ויש לו חלק בהחלטות של הריסות הבתים.
חנאן אלסאנע: זה לא פשוט אבל הן הגיעו לכאן על מנת לנסות לשמוע אם יש פתרון, האם יש תקווה, ואנחנו רוצות לשמוע לפחות פתרון כלשהו.
חנאן אלסאנע: שתיהן נשים מקסימות שיכולות לתת עדות.
עאידה תומא סלימאן: אני באמת חושבת שחיכינו רבות, תודה לך על הדברים שלך אבל אני באמת רוצה לשמוע את מרים אבו אלקיעאן, ואחריה חמדה, בבקשה.
מרים אבו אלקיעאן: (אומרת בערבית, להלן תרגום חופשי) שלום עליכם, תהיו בריאים.
מרים אבו אלקיעאן: (חוזרת לשפה העברית) האמת היא שכל מה שדיברתם עליו, כל זה היה מילים, אבל להרגיש את הדבר הזה זה לא אותו דבר.
מרים אבו אלקיעאן: את יודעת, הרסו את הבתים שלנו והיה מקרה קשה בינואר 2017 - - -
עאידה תומא סלימאן: ההרג של יעקוב אבו אלקיעאן.
מרים אבו אלקיעאן: כן, שהרגו את הדוד של הילדות שלי ובעלי.
מרים אבו אלקיעאן: מאז, כשהילדות שלי רואות משטרה הן רועדות, הן מסתירות את הפנים שלהן מהפחד, אפילו כשאני איתן באוטו, הן רואות משטרה ונבהלות מיד וקוראות לי "אמא! משטרה!", ועכשיו המשטרה מהווה פחד וטראומה לילדות שלי, אפילו לי, גם אני נבהלת כשאני רואה משטרה ואני מבינה שהם באים להרוס משהו.
מרים אבו אלקיעאן: יש משהו בזה, שזה לא מגן עליי - - -
עאידה תומא סלימאן: מה שבטוח זה שהם הרסו את האמון שלך.
מרים אבו אלקיעאן: הרסו, בטוח שהם הרסו את האמון שלי.
מרים אבו אלקיעאן: אני כל יום עובדת בכפר מוכר, אני מורה ואני בעלת תואר שני מאוניברסיטת בן גוריון בניהול, ועם כל הקשיים האלה, אני לא אדבר עליהם אלא על חלק קטן מהקשיים ובעיקר על הפחד.
מרים אבו אלקיעאן: אנחנו כל הזמן יוצאים מכפר לא מוכר, ולא מוכר זאת הגדרה של המדינה, הכפר מתקיים כבר למעלה מ-70 שנה, זה קיים ונמצא.
מרים אבו אלקיעאן: בעלי נולד בכפר, אמא שלו היא ילידת הכפר, זה לא חדש אבל המדינה בוחרת להגדיר לעצמה איזה כפר מוכר ואיזה לא, ואת כל התוצאות של ההחלטות האלה אנחנו חווים על בשרנו.
מרים אבו אלקיעאן: כל יום כשאני הולכת לכפר ללמד שם אני משאירה את הבית שלי, ואני נשארת כל הזמן בפחד שמא אחזור ואני אמצא שהבית שלי הרוס.
מרים אבו אלקיעאן: אני לא יכולה לתאר לך כמה זה קשה, וכמה זה משאיר אותך בקושי הרגשי כל הזמן.
מרים אבו אלקיעאן: הילדות שלי, אף פעם לא ראיתי - - - לא יודעת, אנחנו במדינה דמוקרטית, אנחנו אזרחי המדינה, אז אם אנחנו אזרחי המדינה הזאת ויש לנו זכויות, אנחנו עובדים, משלמים מיסים והכל, אז למה לא לאפשר לנו לחיות כמו שצריך?
מרים אבו אלקיעאן: למה לא לתכנן לנו כפר?
מרים אבו אלקיעאן: הכפר קיים כבר המון שנים, אז למה לא לעשות לו תוכנית מתאר ולקדם אותו ולהשאיר אותו כמו שהוא, במיוחד כשהם רוצים להוציא אותי ולהביא חיראן יהודית.
מרים אבו אלקיעאן: למה, הוא אזרח ואני לא אזרחית?
מרים אבו אלקיעאן: אז או שאני האויב שלך ולא תשאיר לי כלום ואז אל תגיד שזאת מדינה דמוקרטית, או שזאת באמת מדינה דמוקרטית והיא תכיר באנשים שגרים תחתיה.
מרים אבו אלקיעאן: אני אמורה להיות ישראלית ואני אמורה להיות גאה שאני ישראלית, אבל אני לא, ממש לא, כי מה?
מרים אבו אלקיעאן: המדינה הזאת כל הזמן נגדי, בגלל המטפחת שלי, בגלל הדת שלי, בגלל הערביות שלי, למה?
מרים אבו אלקיעאן: זה מאוד קשה, מאוד קשה לחיות תחת פחד ואיום, והתחושה היא שאנחנו "הילד הרע" במשפחה שצריך כל הזמן להעניש, זאת לא הרגשה טובה.
מרים אבו אלקיעאן: אני קוראת לכל אישה, לא לכולם אבל לנשים במיוחד, תחשבי שאת כל הזמן תחיי תחת איום שהבית שלך לא יהיה קיים יותר, ואם התחתנת והקמת בית קטן, ילדת ילדים ואת רוצה להרחיב, אין לך את הזכות להרחיב, אסור לך, כי אם את מרחיבה ושמה כמה אבנים או משהו, באים להרוס את זה מיד.
מרים אבו אלקיעאן: את לא מוכרת, אין לך זכות, אין לך ואין לך, וכל ה"אין" האלה של הממשלה.
מרים אבו אלקיעאן: אז אני רוצה לקרוא לממשלה באמת, שאנחנו לא נתאדה, ואנחנו לא נעלם, ואנחנו נישאר, אז עדיף לחפש פתרונות, כי סכסוך מתמיד אף פעם לא יביא למשהו טוב עתידי, גם הילדים שלנו אלה, שגדלים תחת האיום הזה, הם לא יגדלו כשהם מרגישים שזאת המדינה שלהם והיא מאוד יפה, ואתם יודעים את זה וזה לא טוב לעתיד שלנו, ואני מקווה שזה ישתנה.
מרים אבו אלקיעאן: תודה לכם.
עאידה תומא סלימאן: תודה רבה לך מרים, תהיי בריאה.
מרים אבו אלקיעאן: בריאות גם לך.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שממילא קשה לחיות בכפר בלתי מוכר, כאשר כל השירותים הבסיסיים, המים, החשמל, הסניטציה, התחבורה, האופציה של לקחת את הילד בבוקר ביד ולצעוד לכיוון של גן הילדים לא קיימת, כי גן הילדים רחוק אולי עשרה קילומטרים וביניהם צריך להחליף אוטובוס ולצעוד עוד שני קילומטרים ברגל בחום ובקור, ומעל לזה להרגיש כל הזמן מאוימים זה לא משהו שהייתי מאחלת למישהו.
מרים אבו אלקיעאן: אני רוצה להוסיף משהו על אופן החיים בכפר בלתי מוכר, זה אומר לחיות בלי מים זורמים בברזים, בלי חשמל, אין לי מקרר בקיץ, אין לי אמצעי חימום בחורף, אין לי כביש כדי שהאוטו שלי ייסע כמו שצריך, כל חודש או חודשיים אנחנו צריכים לתקן את האטו כי אין כבישים שסלולים כמו שצריך.
מרים אבו אלקיעאן: לי יש אוטו אבל לנשים רבות בכפר אין אוטו, והן צריכות לשלוח ילדים בגיל 3 ללכת מרחק של קילומטר עד שהם יגיעו לאוטובוס בכביש הראשי, ובדרך יש נחשים בקיץ, יש כלבים, יש כל מיני איומים וזה מאוד קשה, מאוד קשה לחיות בקושי הזה, וזה בנוסף לאיום של הריסת הבתים וכל הדברים האלה, זה מאוד קשה, ואנחנו בכל זאת לומדות, עובדות, רוצים להיות אזרחים טובים, אבל המדינה לא רוצה שאנחנו נהיה, אני מקווה שהיא תשקול את זה.
עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להגיד משהו, את חזרת על זה כמה פעמים שאתם רוצים להיות אזרחים טובים, רוצים להיות שווי זכויות ו"אנחנו הילד הרע במשפחה", אז אני אומרת לכם, אתם הילד הכי טוב במשפחה, כי לשרוד ולהתפתח וללמוד ולגדל דורות חדשים, זאת העבודה הכי יפה שראיתי ואני רואה איך הנגב מתפתח למרות כל ההסתה.
עאידה תומא סלימאן: יושבת מולי אישה שחיה בכפר בלתי מוכר, נגד כל התוכניות סיימה תואר שני, עובדת, מחנכת, זאת גאווה.
עאידה תומא סלימאן: (עוברת לשפה הערבית) כל הכבוד.
עאידה תומא סלימאן: חמדה, הגיע הזמן חמדה, תתכבדי.
חמדה אבו ג'ריביע: (מדברת בשפה הערבית, להלן תרגום חופשי) שלום, נמצאת אתכם חמדה אבו ג'ריביע מוואדי אל-נעאם.
עאידה תומא סלימאן: מי יתרגם?
חמדה אבו ג'ריביע: אני יכולה לדבר אבל בשפה - - -
עאידה תומא סלימאן: (מדברת בשפה הערבית, להלן תרגום חופשי) לא, תדברי בערבית ואני אתרגם אותך.
חמדה אבו ג'ריביע: בסדר.
חמדה אבו ג'ריביע: אנחנו נמצאים בוואדי אל-נעאם לפני קום המדינה, היינו באדמה שלנו בכביש 40, לקחו אותנו מכביש 40 קדימה, זה היה לפני הזמן שאני נולדתי, ונשארנו לחיות שם.
חמדה אבו ג'ריביע: כעת, יש לי בית ישן, גרתי בבית הזה עם אמא שלי ועכשיו אני צריכה לבנות בית במקומו בגלל שאמא שלי נכה והיא על כיסא גלגלים והבית קטן מאוד, הוא היה בית עתיק אז הורדתי אותו ובניתי במקומו בית.
חמדה אבו ג'ריביע: בניתי את הבית, וביום 17 בינואר באו ושמו על הבית אזהרה לצו הריסה.
חמדה אבו ג'ריביע: אחר כך התחלתי לשאול ולחפש מי מטפל בזה במינהל כדי שאוכל להסביר שהבית הזה נבנה בדיוק במקום הבית הישן.
חמדה אבו ג'ריביע: אחרי חודש באו והביאו צו הריסה סופי.
חמדה אבו ג'ריביע: עכשיו אני מבקשת שלא יהרסו את הבית ויש לי איתי פה גם סיכום רפואי מהרשויות, אמא שלי נכה ואני לא יודעת איפה אני אשים אותה, הם רוצים עכשיו להרוס את הבית ואיפה אני יכולה להיות עם אמא שלי?
חמדה אבו ג'ריביע: איפה היא תחיה?
חמדה אבו ג'ריביע: היא על כיסא גלגלים.
חמדה אבו ג'ריביע: אמי שלי בת 95 שנה, זה קשה, לאן אני אלך איתה?
חמדה אבו ג'ריביע: (עוברת לשפה העברית) אני מקווה שלא יהרסו לנו את הבית.
עאידה תומא סלימאן: (חוזרת לשפה העברית) חמדה, אני בעצמי אתערב לראות מה קורה עם הנושא שלכן, ואני תכף אפנה גם לסמנכ"ל ההסדרה ברשות לענייני בדווים, ואני אבקש להבין את הסיפור הזה אבל גם באופן כללי מה הם מתכננים בתקופה הבאה כשהם מתעקשים כל הזמן שהם עושים הסדרה בנגב.
חמדה אבו ג'ריביע: (חוזרת לשפה הערבית, להלן תרגום חופשי) אם תרצי, אעביר לך את המסמכים.
עאידה תומא סלימאן: (אומרת בשפה הערבית, להלן תרגום חופשי) מיד כשנסיים אקח אותם ונמשיך לדבר.
עאידה תומא סלימאן: תהיי בריאה, תודה.
עאידה תומא סלימאן: (חוזרת לשפה העברית) נועה וילשטיין מנל"י – נשים למען ישראל, בבקשה גברתי.
נועה וילשטיין: נועה וילשטיין מארגון נשים נל"י, ואני גם בהנהלת ארגון התקשורת.
נועה וילשטיין: רציני להגיד דבר דומה למה שאמרו כאן, לאחיינית שלי הרסו את הבית בעוז ציון, גם משהו דומה, לא הודיעו להם מראש, יש לה שני ילדים קטנים והיא הייתה אחות במשמרת, באו בשעה 06:30 בבוקר, הרסו את הבית, את המקרר ואת הכל, כל הדברים של הילדים וכל הרכוש שהיה בפנים, משהו שדומה לזה - - -
עאידה תומא סלימאן: סליחה על הבורות, איפה זה עוז ציון?
נועה וילשטיין: עוז ציון זה ליד גבעת אסף, בדרך לבית אל.
נועה וילשטיין: עכשיו, הייתי נותנת עוד שני מקרים - - -
עאידה תומא סלימאן: כלומר, בשטחים הכבושים מ-67?
נועה וילשטיין: זה לא משנה, אלה אנשים שהיו בצבא - - -
עאידה תומא סלימאן: בסדר, גברתי, שאלתי שאלת הבהרה, אני רוצה לדעת במה מדובר.
נועה וילשטיין: כן, כן, בסדר אז עכשיו אני אתן עוד שתי דוגמאות שקרו עכשיו, חלק אני תל אביבית - - -
חנאן אלסאנע: לזה התכוונתי כשאמרתי שאלה החלטות פוליטיות.
נועה וילשטיין: אני חמש דורות בארץ, חלק שמונה דורות בארץ בכפר שלם וגם בגבעת עמל - - -
נועה וילשטיין: אנשים שחיו דורות שם, גם לא קיבלו פיצוי, ובאו והשאירו אנשים בלי משהו חליפי.
נועה וילשטיין: אם אתם רוצים באמת לעשות מחקר גדול שנעשה על השלכות של הריסות בתים, אז נעשו מחקרים מאוד גדולים בנושא כשנעשו מסות של הריסה, בנושא של גוש קטיף.
נועה וילשטיין: אפשר לקחת את ההשלכות, וגם שם, המדינה לא נתנה פתרון אלא האנשים נתנו פתרון.
נועה וילשטיין: כל מיני ארגונים וכל מיני מוסדות נתנו פתרונות לדיור חליפי, הם שנים גרו בבתי מלון, ותעסוקה, אנשים גם צריכים לעזור לעצמם.
נועה וילשטיין: דבר שני, גם צריך לעשות איזושהי בנייה מוסדרת, זה לא יכול להיות שכל אחד כמו ששם, ואני לא אומרת נכון או לא נכון, אלה שהורסים כפר שלם זה משהו מקום המדינה, ואז לעשות איזו בנייה מוסדרת, כמו בכל מקום.
נועה וילשטיין: גם אני שגרה בתל אביב, אנחנו גרים על קומות כי אין ברירה, צריך לעשות משהו בשיתוף פעולה כדי שיהיה איזשהו פיצוי לבתים, ויהיה איזה מישהו שיתווך.
נועה וילשטיין: זה יכול להיות ארגון מבפנים, כמו בגוש קטיף כשכל מיני ארגונים נתנו ותיווכו וניסו למצוא פתרונות ומצאו מקומות לדיור פנימי.
נועה וילשטיין: אז צריך גם משהו מבפנים, ולעשות כל דבר בשיתוף פעולה.
עאידה תומא סלימאן: אמנם לא מקובל עליי לעשות שום השוואה בין בנייה בשטחים כבושים לבין בנייה על קרקע פרטית בבעלות של אנשים בתוך גבולות מדינת ישראל.
עאידה תומא סלימאן: זאת הקבלה, בצורה הכי פשוטה שאני יכולה להגיד, לא מוצלחת בכלל.
עאידה תומא סלימאן: אין שום הצדקה וזה אפילו מקומם לעשות הקבלה כזאת.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שאנשים שאיבדו את הבית מרגישים את אותה ההרגשה, אבל אנשים שנשלחו על ידי המדינה להיות באזור כבוש אינם כמו אנשים שנמצאים מלפני קום המדינה על הקרקע שלהם.
עאידה תומא סלימאן: הם בונים בצורה שנקראת לא מוסדרת בגלל שהמדינה לא עושה סדר ולא מכירה בקיום שלהם על הקרקעות הפרטיות שלהם.
חנאן אלסאנע: אין להם כסף להיות בבית מלון בתקופה - - -
עאידה תומא סלימאן: לא, הם לא היו על חשבונם בבית מלון.
עאידה תומא סלימאן: בגוש קטיף, כשהם הוצאו לבתי מלון, זה היה על חשבון המדינה והם כן קיבלו פיצוי כספי למרות כל מה שנאמר.
חנאן אלסאנע: זאת השוואה מאוד לא טובה.
עאידה תומא סלימאן: אז אני חושבת שאנחנו מדברים על משהו שונה, אני מסכימה שבגבעת עמל הפינוי של האנשים זה גם כן נעשה בהחלטה של המדינה, שאמנם מושפעת מבעלי ההון שרוצים את הקרקע ההיא, אבל יש אחריות גם על המדינה כמי ששיכנה את האנשים על קרקע שכולנו יודעים שהיא בבעלות פרטית של אנשים אחרים, אבל המדינה אחראית על זה שהיא שיכנה אותם שם.