GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נעמה לזימי: אני רק רוצה להגיד שכשהודענו על היום המיוחד הזה הוועדה הראשונה שאישרה לנו את הדיון וזה עוד לפני הוועדות אצלינו בתוך הסיעה ובזה לא היה לי ספק, אז חשוב לי להגיד לך.
נעמה לזימי: באמת שבמקומות האלו זה לא רק שאנחנו רואות עין בעין, אלא שאלו המקומות של שותפות שאני מאוד מקווה שגם תצליח להניב תוצאות כי זה המקום שלא רק מחבר אידיאולוגיה, אלא גם יכול לייצר בריתות ואני חושבת שזה כל כך מתאים שהדיון הכל כך חשוב הזה, הרוחבי הזה, נמצא כאן בוועדה שלך שהיא מתחללת את הסוגייה לא רק התעסוקתית, אלא הסוגייה המגדרית הרחבה של הנושא הזה.
נעמה לזימי: ביום הראשון שלי בכנסת, יום לאחר ההשבעה, הגשתי שדולה לעובדות הצווארון הוורוד.
נעמה לזימי: אמנם הייתה קורונה, גל ועוד גל ולא יצא לכנס אותה ואני מקווה שבמושב הזה אנחנו נוכל לכנס את השדולה הזו ואני מקווה ואני אשמח שזה יהיה גם בשיתוף פעולה.
נעמה לזימי: כי הנושא הזה צריך לדון בו כל הזמן וגם לפרק אותו לגורמים לפעמים, כדי שגם תהיה התייחסות נקודתית לסוגיות ספציפיות.
נעמה לזימי: הכנתי פה איזה נאום גדול, אבל אני אגיד משהו יותר ממוקד – כי מאוד חשוב להגיד.
נעמה לזימי: הסיפור של הגירעון החברתי במדינה ובהכרח בכל מקצועות הטיפול והעבודה של עובדות הצווארון הוורוד חמור במיוחד וזאת בגלל שבעוד שחלק מהשרים והפקידים הבכירים עסוקים באופן אובססיבי בצמצום הגירעון הפיננסי ונוגסים עוד ועוד בשירותים הציבוריים וברשת הביטחון החברתית הם יוצרים גירעון הרבה יותר מסוכן, שאותו יהיה הרבה יותר קשה לתקן.
נעמה לזימי: מדינת ישראל לא צריכה לפחד מגירעון כספי, היא צריכה לפחד מגירעון חברתי, קהילתי, נפשי ורווחתי.
נעמה לזימי: במדינת ישראל אין מספיק מורות, מטפלות, עובדות סוציאליות, פסיכולוגיות, אחיות וכל אותן עובדות צווארון וורוד שהן הביטחון החברתי שלנו – החיוניות ביותר.
נעמה לזימי: הגירעון הזה חמור באופן מיוחד משום שכבר עכשיו קשה מאוד לתקן אותו.
נעמה לזימי: מערכת הרווחה שלנו בקריסה משום שהעובדות הסוציאליות לא מסוגלות להתפרנס מהמקצוע שלהן ובורחות החוצה וכך גם מערכת החינוך, מערכת הטיפול הנפשי ובוודאי גם הסייעות שגם ידברו פה היום.
נעמה לזימי: אני אגיד שלאורך השנה הזו נפגשתי עם כל אחד מהסקטורים האלו בכל מיני אופנים ונדמה שכל מקום שאנחנו נוגעות בו בסוגיות של הצווארון הוורוד, המקום כאילו לא טופל 30 שנה ומה שמקומם במיוחד ובטח תסכימי איתי עאידה – שבמקביל יש את ההצהרות הגדולות על עוד מיליון עובדים בהייטק, כאילו שמדינה יכולה להתקיים כשכולם רק עובדים פה בהייטק, כאילו שהמדינה והקיום שלה לא מושתת על העובדות הכי חיוניות האלו.
נעמה לזימי: בשבוע שעבר אני סיירתי סיור פתע במעון "בית דפנה".
נעמה לזימי: נכנסתי לתוכו והיה חשוב לי לדבר עם החוסים, אבל לא פחות חשוב לדבר עם העובדים והעובדות ואני שאלתי אותם בלי בושה "כמה אתם מרוויחים?", אז הם ענו לי שמרוויחים שכר מינימום ושאלתי עוד יותר בלי בושה מישהי שעובדת כבר 30 שנה שם "כמה את מרוויחה היום?", לא היה לה קל להגיד ואז כבר המנהל התערב ואמר "..
נעמה לזימי: עובד שעובד פה 20 שנה מרוויח קצת מעל שכר המינימום.
נעמה לזימי: .".
נעמה לזימי: 20 שנה, כן?
נעמה לזימי: בואו נדמיין איך הפנסיה של אותו העובד תיראה במקצוע הכי קשה ושוחק – המקצועות שלכן.
נעמה לזימי: היום גם קיבלתי את הדיווח על זה שמנכ"ל דנאל, שמרוויח בשנה מעל לארבעה מיליון ₪ ולפעמים גם קרוב לחמישה מיליון ₪ וזה בזמן שהעובדים שלו עובדים ומרוויחים שכר הנמוך.
נעמה לזימי: אבל הבעיה היא לא מנכ"ל דנאל, הבעיה היא המדינה.
נעמה לזימי: הבעיה היא המדינה שלא ממהרת לחתום על ההסכם הקיבוצי של העובדות הסוציאליות שהיא חתמה, שהממונה על השכר משתהה ומשתהה.
נעמה לזימי: הבעיה היא העיריות והרשויות המקומיות שחושבות שסייעות זה איזה משהו שצריך לעשות אותו בהתנדבות אולי, אני לא יודעת מה ואיך הם תופסים בדיוק את העבודה שלכן, הבעיה היא שיש אחיות שצריכות לטפל בהיעדר תקנים במסדרונות מיון מפוצצים ובלי יכולת אפילו לשיפור ההסכם הקיבוצי שלהן, המערך הפסיכולוגי שקורס ואומרים "האם הכסף שהשיגו לפסיכולוגי ילך עכשיו למתמחים" ומשסים עכשיו עוד פעם אוכלוסייה מוחלשת אחרת – מוחלשת במובן התעסוקתי.
נעמה לזימי: אלו כולן בעיות קריטיות וכשאנחנו אומרות הרחבת גירעון ואני יודעת שפה עאידה היא שותפה מלאה לתפיסה הזו, לא מפזרות אלא אנחנו אומרות שצריך להרחיב את הגירעון בישראל כדי לשקם את המערכות.
נעמה לזימי: אנחנו יודעות שאת התוצאות הטובות של הרחבת הגירעון היום אנחנו נראה קדימה ואם אנחנו לא נעשה את זה עכשיו הענפים האלו יהיו בקריסה ולכן אני קודם כל מודה לכם שאתם פה, באמת.
נעמה לזימי: אני רוצה להגיד לכן שאנחנו איתכן ואנחנו לשירותכן במה שצריך ויש כאן גם שותפות ובריתות ונשים שאפשר לעבוד איתן מתוך הכנסת ולא מפתיע שאין פה חברי כנסת גברים נכון?
נעמה לזימי: כן.
עאידה תומא סלימאן: אני התרגלתי שחברי הכנסת הגברים לא מגיעים לנושאים הכי חשובים שדנים בהם בוועדה הזו.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו דנות פה בנושאים הכי חשובים במדינה הזו וחברי הכנסת הגברים נעדרים, אז כנראה.
נעמה לזימי: זה של נשים, זה כל הפסיכולוגיות האלה והאחריות והעובדות הסוציאליות האלה, זה לא כזה חשוב עד שהילד מחכה לתור לפסיכולוגית.
עאידה תומא סלימאן: אבל זה חלק מהנושא נעמה, זה חלק.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו דנות בנושאים של צווארון וורוד.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו או יותר נכון הם חושבים, שהעניינים שאנחנו דנים בהם בוועדה לקידום מעמד האישה זה נושאים שקשורים לנשים וזה לא חשוב אף פעם.
עאידה תומא סלימאן: עכשיו זאת הגישה שעומדת גם כן מאחורי המעמד של עובדות הצווארון הוורוד.
עאידה תומא סלימאן: אבל אני רוצה רק להוסיף משהו.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו מדברות פה על גם סייעות וגם עובדות סוציאליות וגם על כל המקצועות שהוזכרו.
עאידה תומא סלימאן: אבל אנחנו יושבות פה, בתוך משכן כנסת ישראל, כאשר יש קבוצה של עובדות בתוך המשכן הזה שעובדות אף הן באותם התנאים המחפירים, אני אישית ניסיתי לטפל בזה בעבר ולצערי הרב לא הצלחתי.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שמי שהיו צריכות גם להצטרף לדיון הזה אלו עובדות המשק בבניין הזה.
עאידה תומא סלימאן: זה גם עובדות מהקפיטריה, גם עובדות הניקיון.
עאידה תומא סלימאן: הן עובדות גם כן כעובדות קבלן.
נעמה לזימי: אגב, אני רוצה להגיד לך שכשישבתי על הנושא הזה עם מנכ"ל הכנסת כמה פעמים, בהתחלה אמרו לי שהסכומים לפירוק ההסכם שהיה עם עובדות הניקיון מחברת שפיר ספציפית הם סכומי עתק.
נעמה לזימי: ביקשנו את ההסכם ואז גילינו שזה לא נכון.
נעמה לזימי: הוא פשוט לא הסכים לתת לי את ההסכם.
עאידה תומא סלימאן: אלו אותן הטענות נעמה.
נעמה לזימי: אותן טענות פעם אחר פעם.
עאידה תומא סלימאן: אלו אותן טענות שהאוניברסיטאות העלו כשדיברנו על התעסוקה הישירה של עובדות הניקיון והן אמרו "זה יעלה לנו הון עתק", עשינו מחקר, הבאנו והראינו להם ועובדה שעוד ועוד אוניברסיטאות מעסיקות עכשיו באותו האופן.
נעמה לזימי: תמיד יש טיעונים מוזרים להעסקה ישירה אבל אני רק אגיד שעל עובדות המזנון, שגם הן מועסקות באותו האופן הטיעון היה "..
נעמה לזימי: אתן רוצות מה?
נעמה לזימי: ואם תהיה תלונה בצלחת למי יתלוננו?
נעמה לזימי: לזה שהגיש או לקייטרינג שהביא את האוכל?..".
עאידה תומא סלימאן: נו באמת!?
נעמה לזימי: זה הדבר שהכי קל לפתור מבחינה משפטית בעולם.
נעמה לזימי: זאת אומרת, מדינה שממציאה את כל הדברים שהיא יכולה להמציא, אבל איך לסנכרן בין העסקה של עובדות מזנון – זה כבר מורכב מידי כנראה.
עאידה תומא סלימאן: טוב, אני חושבת שלכנסת יש מחלקת ייעוץ משפטי מאוד מאוד מקצועית שתוכל לפתור את זה.
נעמה לזימי: לא, לא בוודאי שזה.
נעמה לזימי: אבל עאידה, הנה עוד סוגייה שאפשר לפתור יחד, אני מאוד מאוד מקווה.
עאידה תומא סלימאן: אני מוכנה ובואי נשלב כוחות ונעשה את זה.
עאידה תומא סלימאן: זה נושא שכבר עלה כמה פעמים, טיפלתי בו וקיימתי דיונים, אבל לא הצלחנו להתקדם.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, תודה רבה חברת הכנסת נעמה לזימי.
נעמה לזימי: אני רק מצטערת אם אני אלך במהלך הדיון, ישנם עוד כשמונה דיונים שמתקיימים פה היום ואנחנו רצים ביום המיוחד הזה.
עאידה תומא סלימאן: זה מה שלא טוב בימים מיוחדים.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אני רוצה קודם כל לתת לנציגות של ויצ"ו את רשות הדיבור.
עאידה תומא סלימאן: הגברת רבקה נוימן – מנהלת האגף לקידום מעמד האישה בויצ"ו, בבקשה גברתי.
עאידה תומא סלימאן: אני מבינה שאתן שתיים שרוצות להציג את המחקר שלכן.
עאידה תומא סלימאן: אבל רק תיקחו בבקשה בחשבון שיש לי רשימה די ארוכה של דוברות, אז תשתדלו לעשות את זה כפי שסוכם ובאופן מתומצת.
רבקה נוימן: כן המפקדת, אני אעמוד בזמנים.
עאידה תומא סלימאן: אני לא בטוחה שבצה"ל יאהבו את זה כשאת אומרת לעאידה "המפקדת".
רבקה נוימן: נתמודד גם עם צה"ל.
רבקה נוימן: שמי רבקה נוימן ואני מנהלת את האגף לקידום מעמד האישה בויצ"ו ואני כאן במספר כובעים – כובע אחד של ויצ"ו, שהוא הכובע של ארגון שעובד בשיתוף פעולה עם המדינה ומפעיל עבור המדינה שלנו שירותים רבים מול לא מעט משרדים ממשלתיים כמו משרד הבריאות, משרד החינוך, משרד הרווחה וזרוע התעסוקה.
רבקה נוימן: אנחנו מספקות שירותים ומעסיקות עובדות בתנאים שהמדינה דורשת מאיתנו במכרזים.
רבקה נוימן: במקביל, תוך כדי הפיצול אישיות הזה אנחנו גם ארגון שחי בזירה החברתית מאז ועד עולם ונושא זכויות נשים מאוד מאוד קרוב לליבו ובעצם מהמקום שרואה את שני הדברים ושצופה גם במה שקורה לנשים במקצועות עבודה סוציאלית, מקצועות הבריאות, הפיזיותרפיה, קלינאיות תקשורת, פסיכולוגיות, מקצועות ההוראה השונים ומטפלות לגילה הרך, כל אלה הם מקצועות שאנחנו גם מעסיקות בהם ורואות את המצוקה.
רבקה נוימן: אז המצוקה שלנו כמובן שבראש ובראשונה היא לגייס כוח אדם ואנחנו במצב של גירעון בכל המקומות האלה ויותר מזה, על זה מיכל תרחיב, כמפעילות מקלט לנשים נפגעות אלימות וילדיהן איזה שירותי קהילה אנחנו פוגשות ברחבי הארץ על מנת לממש את זכותם של הילדים – אם זה אבחון ואם זה טיפול ואם זה האנשים שעושים את זה ואם זה כל הדברים הללו.
רבקה נוימן: בעצם המסמך הזה כשהתחלנו לעבוד עליו, "מקצועות הצווארון הוורוד" נשמע קצת 'ברבי' כזה.
רבקה נוימן: אני חושבת שמה שעומד מאחורי המסמך הזה זה קריאת מצוקה שמשדרת כאן שהמדינה שלנו מתמודדת עם גירעון טיפולי בכל אחד מהתחומים האלה – בריאות, חינוך, רווחה, רווחה נפשית.
רבקה נוימן: אנחנו מחוייבים לטפל האוכלוסיות נורמטיביות וגם באוכלוסיות מוחלשות ואנחנו לא מגיעים לזה.
רבקה נוימן: ילדים רבים נפגעים לאורך הדרך, לא מאובחנים בזמן, לא מקבלים טיפולים בזמן ותיכף אנחנו נדבר גם על זה.
רבקה נוימן: אנחנו מדברות פה על סיפור שצופה את פני העתיד.
רבקה נוימן: אנחנו, היקף המשבר, אנחנו מדינה שהרעיבה את השירותים האלה יותר מעשור.
רבקה נוימן: זה נבע ממגמה של גם הפרטה מאוד נרחבת ואני חושבת שזה כמו המשל על אותו הסוס שמרעיבים ומרעיבים.
רבקה נוימן: אז אנחנו ערב לפני התמונה של אותו הסוס, כי הגענו לשיא ההרעבה של המערכות.
רבקה נוימן: ישנה בריחה של אותן הנשים החוצה וכולן יכולות להשתכר הרבה יותר בחוץ ובשוק הפרטי ויש דרישה היום בשוק הפרטי ויש גם מי שישלם ובעצם השירות הציבורי שהיה אמור לדאוג לכולנו ללא כל קשר למה המצב הכלכלי שלנו, קורס ולא מסוגל לעמוד בפרץ.
רבקה נוימן: יותר מזה, העובדות שנשארו ונאחזות בשירות הציבורי – אם מטעמי אידיאולוגיה ואם מטעמי שליחות, חוות עומס שלא היכרנו מעולם.
רבקה נוימן: הן חוות עומס מטורף והן לא מגיעות לעשות את העבודה וכאן אני רוצה רגע להגדיש, המחאה של העובדות היא לא רק על השכר שלאורך השנים נשחק והיא לא רק על המקום שמייחסים בחשיבות של העבודה שלהן, היא גם תנאי העבודה המחפירים והנוראיים.
רבקה נוימן: חלק מהן, בראיונות שעשינו ואני מניחה שגם איגוד העובדים הסוציאליים מדברות על זה, שזה לא אחראי להישאר היום במקום שבו הן עובדות ולהתיימר לספק את השירות, יותר אחראי מצידן לקום ולצאת ולייצר משבר שמחייב את המדינה לעצור ולהתחיל להתייחס אליו בכל אחד מהמשרדים הממשלתיים.
רבקה נוימן: מדינה משלמת היום, סליחה – לא המדינה, אלא החברה האזרחית משלמת כבר היום מחיר מאוד מאוד גבוה ואני רוצה לתת שתי דקות למיכל קודם שתשלים את הדברים שלי ברמת המקרים מהשטח.
עאידה תומא סלימאן: אני הבנתי ממך שגם מיכל תדבר ולכן אני חושבת שכדאי להעביר את זה אליה עכשיו על מנת שנוכל לעמוד הלוח הזמנים, בבקשה מיכל.
מיכל אוריון שגיא: אני גם אשתדל להיות מאוד קצרה.
מיכל אוריון שגיא: אנחנו חוות, ביחסים שלנו מול נותני שירותים ובעיקר אני אדבר על המקלטים, בעיקר מול שירותי הרווחה של הרשויות, שאותם אנחנו פוגשים ברשויות ואיתם יש לנו יחסי גומלין, אנחנו חווים קריסה של ממש בפן הזה.
מיכל אוריון שגיא: קושי מאוד גדול, תורים ארוכים לכל שירות שצריך.
מיכל אוריון שגיא: אני למשל אדבר פה על ילד שפגשתי הבוקר, שמחכה חודשים לפגוש את אבא שלו במרכז קשר והוא חווה רגרסיה מאוד קשה בגלל שהוא לא פוגש את אבא שלו והוא מתגעגע אליו.
מיכל אוריון שגיא: תהליך השיקום שלו בעצם נפגם וזה דבר מאוד פשוט לכאורה, נכון?
מיכל אוריון שגיא: לפגוש בפיקוח את אבא שלו ולהתחיל לבנות איזו שהיא מערכת יחסים בנפרדות של המשפחה הספציפית הזו – זה משהו נורא קטן לכאורה ומאוד מאוד פשוט וצריך לחכות חודשים על מנת שיהיה מי שיחזיק את זה.
מיכל אוריון שגיא: נשים שמגיעות למקלטים הן מוחזקות בהם והן מקבלות את המעטפת בפנים, אבל המפגש של החוצה הוא על גבול הבלתי אפשרי וזה בכל התחומים שאנחנו נושקות להם – גם המורכבויות שנשים מגיעות איתן מלכתחילה הולכות וגדלות, כי אלו דברים שהם לא מוחזקים בקהילה וגם השירותים שהם יכולות לקבל.
מיכל אוריון שגיא: זאת אומרת, גם הנשים מגיעות למצב יותר קשה וגם היכולת שלנו להנגיש להם שירותים הולכת ומתמעטת ופוחתת.
מיכל אוריון שגיא: לקבל מענה טלפוני לפניות שלנו אל מול משרד הרווחה זה הופך להיות יותר ויותר קשה, מאוד מורכב וקשה ובאמת, אני יכולה לתת עוד כל כך הרבה דוגמאות ספציפיות, אבל אני חושבת שהרעיון מובן.
עאידה תומא סלימאן: בואי, אני חושבת שלדיון הזה ישנם שני רבדים כשאנחנו מדברים, יש את הנושא של העובדות עצמן ואת מה שהן חוות והתנאים, תנאי ההעסקה שלהם שגורמים להבה מהן לעזוב ולעתים גם לנטוש את המקצוע.
עאידה תומא סלימאן: הרובד השני שאתן גם מעלות פה, זה כל הנושא של כאשר המצב הוא ככה במקצועות האלו, כאשר יש עומס, כאשר יש חוסר של סיפוק בוא נגיד, גם כן של העובדות.
עאידה תומא סלימאן: כל זה איך שהוא משליך על רמת השירות הניתנת לציבור.
עאידה תומא סלימאן: כאשר אנחנו לא מדברים פה על רמת שירותים בנושאים שבהם באותו רגע האדם לא קיבל את השירות וזהו – אפשר לעבור הלאה, אלא שזה מחסור בשירותים, delay בשירותים שעלולים לגרום לפגיעה מתמשכת ולהשלכות גם נפשיות וגם חברתיות באופן כללי על החברה כולה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה ברור ולאורך הדיון אנחנו כנראה נתייחס גם לזה וגם לזה.
עאידה תומא סלימאן: אני מודה לכן על העבודה החשובה שעשיתן בויצ"ו ועל המיקוד שנעשה בנושא הזה.
עאידה תומא סלימאן: כדאי גם לזכור שבגלל שיש את הממד המגדרי אצל העובדות במקצועות האלה, אנחנו גם יודעות שהמדינה לא המציאה פתרונות ליציאה של הנשים לשוק העבודה כדי לתמוך בעצם במשפחה על, אני לא הייתי אומרת 'אובדן', אבל על ירידה בשירות הבסיסי שנותנות הנשים הללו, תוך ההגדרות המגדריות הקיימות הללו עד היום.
עאידה תומא סלימאן: תודה לכן, אני רוצה לתת לאיגוד העובדים והעובדות הסוציאליות, אפרת רותם ואפרת לוי, אפשר לקבל את הרושם שהשם אפרת זה תנאי חובה להיות חלק מהאיגוד.
אפרת רותם: שמי אפרת רותם, אני עובדת סוציאלית ועורכת דין.
אפרת רותם: אני מנהלת את החטיבה הארצית באיגוד העובדים והעובדות הסוציאליים ואנחנו נציג פה היום ממצאים של סקר שעשינו במהלך חודש אפריל 2022, שבו בדקנו בעצם למה יש כל כך הרבה משרות פנויות.
אפרת רותם: אז יש היום כ-1,500 משרות פנויות שקיימות ועומדות.
אפרת רותם: פי אחת וחצי.
עאידה תומא סלימאן: כבר 1,500?
עאידה תומא סלימאן: לפני שלושה חודשים נאמר בדיון אצלי פה שזה עומד על כ-1,000 משרות.
אפרת רותם: אז הציטוט של ה-1,000 היה נכון לשנת 2020.
אפרת רותם: בעצם היום אנחנו מדברים כבר על גידול של פי אחת וחצי – כ-1,500 משרות.
אפרת רותם: אני מדברת על זה פה בהערכה, אך אחד לא באמת יודע כי יש כל כך הרבה מקומות וכל כך הרבה זה ושירותים מופרטים וזה.
אפרת רותם: אבל ההערכה היא מאוד הייתי אומרת ואני חייבת להגיד גם "זהירה" שלנו כשאנחנו מדברים על 1,500.
אפרת רותם: בעצם רצינו לבוא ולבדוק איך זה משפיע ואולי גם קצת למה.
אפרת רותם: הסקר הזה נערך בחודש אפריל האחרון ועליו ענו כמעט 1,800 עובדות סוציאליות ובואו נראה אם אני מצליחה לתפעל את זה.
אפרת רותם: השאלה הראשונה ששאלנו היא על גידול בעומס ב-3 השנים האחרונות, כ-63% מהעובדות הסוציאליות ששאלנו אמרו שבמהלך השנתיים האחרונות גדל העומס בכ-63%.
אפרת רותם: זה לא שבינואר 2020 המצב היה טוב יותר.
אפרת רותם: בואו, אנחנו נכנסנו למשבר הקורונה ולשנתיים האחרונות כשכבר אז לא היה אפשר לבצע את העבודה ומאז זה רק החמיר, כל פעם נכנסים לאיזו שהיא נקודה ואומרים "זה לא יכול להיות יותר גרוע", אבל זה יכול להיות יותר גרוע.
אפרת רותם: באנו ושאלנו "למה העומס גדל?", אז ככה: כ-86% מהעובדות הסוציאליות אומרות שזה גדל בגלל שהמצוקות גדלו ואנחנו יודעים את זה, בסדר?
אפרת רותם: כולם כבר דיברו על זה, הקורונה הביאה להגדלה של כמות הפניות, היא הביאה להעמקה של המצוקות, אבל לא רק זה.
עאידה תומא סלימאן: וכדאי להדגיש שזה לא יסתיים בתום הקורונה.
אפרת רותם: ממש לא.
עאידה תומא סלימאן: זאת אומרת המצוקות האלה לא ייעלמו פתאום עם הרגיעה במגיפה.
אפרת רותם: חד משמעית, זה לא ייעלם.
עאידה תומא סלימאן: המגיפה החברתית תמשיך הרבה מעבר למגפת הקורונה.
אפרת רותם: אנחנו עוד לא מדברים פה על משברים חברתיים, הידע המקצועי שלנו גם מאוד מראה את זה.
אפרת רותם: משברים חברתיים הם ב-delay מסוים.
אפרת רותם: אנחנו נראה בשנים הקרובות לכל אורכן עדיין את ההשפעה של זה.
אפרת רותם: אז כ-57% מהעובדות אומרות שהעומס לא גדל רק בגלל שהמצוקות החמירו, אלא כי עובדות אחרות עזבו.
אפרת רותם: אז אם עובדת אחרת בצוות עזבה, אותה עובדת שנשארה צריכה למלא את המקום שלה וכך נוצר איזה שהוא מצב מעגלי – עובדת אחת עוזבת, האחרת נושאת בעומס וזה מגיע בסופו של דבר עד לכדי כך שבסופו של דבר גם היא קורסת.
אפרת רותם: המשכנו ושאלנו קצת יותר על השינוי בהיקף של כוח האדם בשנתיים האחרונות.
אפרת רותם: 61% אמרו שיש פחות עובדות בשנתיים האחרונות.
אפרת רותם: אגב, כרבע אחוז מהעובדות אמרו שאין שינוי – אם יש יותר עבודה, אז גם באותה כמות של כוח אדם או גם אם יש יותר מצוקות אז גם אם זה אותו היקף של כוח אדם בעצם העומס גדל.
אפרת רותם: אבל 61% אמרו לנו שלא מספיק זה שגדלה המצוקה, יש גם פחות עובדות.
אפרת רותם: מתוכן כמעט 88% אומרות לנו שהסיבה שיש פחות עובדות זה כי העובדות עזבו ואף אחד לא מצליח לאייש את המשרות האלה.
אפרת רותם: מודעות מפורסמות ואנשים לא מגיעים לעשות את העבודה.
אפרת רותם: אז אני חושבת רגע על אותה עובדת סוציאלית שלמשל עובדת עם צעירות במצוקה עד עכשיו, עד 2020 לצורך העניין, היה לה איזה שהוא pull של כמות מסוימת של צעירות שהיא עבדה איתן וליוותה אותן, עכשיו המצוקה של כל צעירה היא יותר עמוקה ויותר קשה – אז זה דורש יותר זמן, יש יותר פניות שמגיעות מבחוץ והשולחן שלידה, של הקולגה – ריק, אז היא צריכה למלא את מקומה, מה שעוד יותר מגדיל את העומס.
אפרת רותם: .
אפרת רותם: מי שנפגעות מזה אלו כמובן, כפי שכבר נאמר העובדות, שצריכות לשאת בזה ובמה שזה אומר, אבל כמו שיושבת ראש הוועדה כבר אמרה, הנפגעים הראשיים אלו מי שאמורים לקבל את השירותים שהן נתונות.
אפרת רותם: אם מישהו עדיין משלה את עצמו שיש בישראל שירותים חברתיים מתפקדים, צר לי לפוצץ לו את הבועה.
אפרת רותם: זה ממש לא ככה.
אפרת רותם: ניסינו לבדוק כמה מקבלי שירות, או כמה מטופלים, או כמה לקוחות יש לכל עובדת סוציאלית.
אפרת רותם: אני אקח כדוגמא, בסדר?
אפרת רותם: בתחום האלימות במשפחה, אם אני לוקחת את כמות המטופלים בממוצע לעובדת לעומת היקף המשרה.
אפרת רותם: אגב, המשרות הן הרבה פעמים אינן משרות מלאות.
אפרת רותם: אנחנו מדברים פה על ממוצע של משרות חלקיות ויש לה פחות מעשר דקות – תשע דקות ו-50 שניות.
אפרת רותם: לשם הדגמה, לקח לי יותר זמן היום לעבור את הבידוק הבטחוני בכנסת, מאז שהוועדה התחילה היה צריך לעבור שלוש נשים לפי הזמן שעבר.
אפרת רותם: זו כמות הזמן שיש לעובדת הסוציאלית לתת לאישה, או יותר נכון כמות הזמן שיש לאישה לקבל.
עאידה תומא סלימאן: עבודה מעמיקה.
אפרת רותם: בזמן הזה היא צריכה לתת לה את התמיכה הרגשית שהיא זקוקה לה, אולי לסייע ביציאה למקלט כשצריך, אולי לסייע בהליכי שיקום, במיצוי זכויות, בסיוע לשכר דירה.
אפרת רותם: אני אתקדם.
עאידה תומא סלימאן: כן, בואי נתקדם.
אפרת רותם: בסדר גמור.
אפרת רותם: אני גם רוצה עוד רגע להעביר את רשות הדיבור לאפרת השנייה, שקצת תספר לנו פה מניסיונה, אבל אני אגיד עוד משפט אחד.
אפרת רותם: זו לא גזירת גורל, בואו, יש כאן מדיניות שמחליטה לייבש את השירותים החברתיים ולייבש את המקצועות האלו.
אפרת רותם: זה יכול היה להיות אחרת, יש עובדות סוציאליות מוכשרות, מקצועיות, שיכולות ויש להן את היכולת לעשות את העבודה.
אפרת רותם: אנחנו גם בכיוון הנכון, אנחנו לקראת הסכם קיבוצי שעתיד להיחתם בימים הקרובים, הרבה אגב בזכות הסיוע שלך – יושבת ראש הוועדה ושל חברות וחברי כנסת נוספים וזה בזכות גם מאבק ככה מאוד מאוד עיקש.
עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מקווה שאתם ומשרד האוצר עומדים בלוח הזמנים שסוכם.
אפרת רותם: אני גם מאוד מקווה, כרגע זה הכיוון ואני מאוד מקווה שאכן לא יהיו הפתעות.
אפרת רותם: אבל אני חייבת לומר שזה לא, זה צעד מדהים וזה הישג וזה נהדר ואני מלאת הערכה לעובדות הסוציאליות שנאבקו.
עאידה תומא סלימאן: אז לפני סיום השבוע הזה נשמע את הבשורה שנחתם ההסכם עם העובדים הסוציאליים?
עאידה תומא סלימאן: אני שואלת את משרד האוצר.
רום בראב: אני לא יודע להתייחס לזה, אני יכול לבדוק את זה ולעדכן.
קריאה: כן, כן ענבל אהרוני אמרה לי שהם חותמים ביום חמישי.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת, אני בשיח עם ענבל אהרוני.
עאידה תומא סלימאן: אני הייתי רוצה שזה ייחתם עוד לפני כמה חודשים, אבל אני לא במקרה שואלת את משרד האוצר.
עאידה תומא סלימאן: העובדות הסוציאליות רצו לחתום כבר מזמן.
עאידה תומא סלימאן: אז אני כן מבקשת לברר את זה ולוודא ולחזור אליי בתשובה עכשיו, כאילו תוך כדי הדיון.
רום בראב: אין בעיה.
אפרת רותם: אני רק רוצה לומר שזה נהדר ובאמת אני מלאת הערכה לעובדות שנאבקות כבר שנתיים ולגיבוי של הסתדרות העובדים ובאמת ככה לסיוע של חברות וחברי הכנסת.
אפרת רותם: אבל בואו גם נשים את הדברים על השולחן, זה לא יפתור את כל הבעיות.
אפרת רותם: ביום שאחרי החתימה על ההסכם עדיין יהיו תשע דקות ו-50 שניות לאשה מוכה.
אפרת רותם: אפרת אני אשמח שתמשיכי קצת.
עאידה תומא סלימאן: כן, אפרת לוי את תמשיכי, אבל אני חייבת להגיד גם שהנתונים האלה מזעזעים.
עאידה תומא סלימאן: הנתונים האלה ממש, לא שאני לא מכירה את איך שזה עובד, אבל אני חייבת גם להגיד שהנתונים האלה גם כן הם לא הנתונים המדויקים כשמדובר על עובדות סוציאליות בחברה הערבית.
עאידה תומא סלימאן: המספרים שם מוכפלים פי שניים כאשר מדובר על עובדים סוציאליים ועל עובדות סוציאליות בחברה הערבית.
עאידה תומא סלימאן: רק היה לי חשוב להגיד שזה יהיה ברור.
עאידה תומא סלימאן: כן אפרת ואני שתי דקות מבקשת ממך, כי צריך להמשיך.
אפרת לוי: אין שום בעיה.
אפרת לוי: אז שלום, אני אפרת לוי ואני עובדת סוציאלית, אני חברה באיגוד העובדים והעובדות הסוציאליים ויושבת ראש וועדת מדיניות חברתית באיגוד ואני עובדת סוציאלית כבר 14 שנה.
אפרת לוי: במהלך השנים האלה עבדתי במגוון תפקידים במחלקות לשירותים חברתיים, בעמותות, גם בתפקידי שטח וגם בתפקידי ניהול.
אפרת לוי: אני בוגרת תואר ראשון ותואר שני בבודה סוציאלית ואינספור השתלמויות מקצועיות.
אפרת לוי: למעשה לא הפסקתי ללמוד מהרגע שסיימתי תואר ראשון.
אפרת לוי: לפני חודשיים לצערי הרב ואני אומרת את זה באמת בכאב, עזבתי את המגזר הציבורי ויצאתי לעצמאות.