GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עאידה תומא סלימאן: עם השתוללות נושא הפשיעה והאלימות בחברה העברית, אני בטוחה ששלושת רבעי מנהלי בתי הספר, אם לא יותר, יחשבו שכדאי מאוד להתמקד בנושא של אלימות , ונושא של פגיעות מיניות, הרי במלא זה לא קורה אצלנו, כמובן אני אומרת את זה בציניות.
עאידה תומא סלימאן: אבל, הכלים האלה אני חושבת שהם נזילים, אפילו שהם מוצעים כמו שהם היו מוצעים איזה שתיים עשרה תוכניות בכישורי חיים וכל אחד היה בוחר מה שבא לו.
עאידה תומא סלימאן: סליחה שקטעתי אותך.
עו"ד לירון אשל: גברתי, ממש משפט אחרון.
עו"ד לירון אשל: אני אגיד מחקרים מראים שילדים כשהם נמצאים במצבי סיכון או מצוקה הם פונים לאדם משמעותי בסביבתם.
עו"ד לירון אשל: הדבר הזה אומר שאנחנו צריכים לעשות את הכל כדי להיות משמעותיים בסביבתם.
עו"ד לירון אשל: כמו שאמרו פה, גם לעניין ההכשרות הם יודעים לזהות מתי אתה קשוב, רוצה לשמוע, מתי אתה יכול לסייע להם.
עו"ד לירון אשל: בדיון אחר שהיינו זכויות הילד, אחד מהילדים שנתן עדות שם, בכלל במצבי סיכון אחרים, אבל הוא אמר "אם אתה בא לרגע שואל שאלה והולך, אני מעדיף לא לשתף אותך".
עו"ד לירון אשל: לכן, בעצם אני אומרת כוח האדם הוא לא רק בעצם כדי שיהיה יושיט את היד, אלא שיושיטו את היד כמו שצריך והיו באמת קשובים לכם כמו שאתם צריכים.
עו"ד לירון אשל: זה בגדול.
עו"ד לירון אשל: גברתי, אני אגיד רק משפט על עניין של מורים פוגעים כי זה עלה, אני באמת לא התכוונתי להתייחס לזה, אבל אני אגיד שגם בהקשר הזה אנחנו פועלים, כי אנחנו חושבים שכרגע אין די כלים נצרכים למשרד החינוך.
עו"ד לירון אשל: היום יש בעצם אפשרות, מורה שפגע להשעות אותו בהשעיה דחופה לשלושים יום, כמו שהם אמרו, ולאחר מכן בעצם זו החלטת נציבות.
עו"ד לירון אשל: הרבה פעמים מה שקורה זה שבין החלטת משרד החינוך לבין החלטת הנציבות חולפים חודשים עד לקבלת ההחלטה.
עו"ד לירון אשל: בעצם למעשה, מורה שהיה, גם במקרים חמורים, יכול להיות מושעה לשלושים יום, הוא היה יכול לחזור ללימודים, ללמד בבתי ספר גם אם במתכונת כזו או אחרת.
עו"ד לירון אשל: ולמעשה, במשך חודשים שלמים הוא חזר, גם אם היו האשמות כבדות של פגיעה מינית, ולכן גם בתפיסה שלי צריך להיות פה תיקון חקיקה.
עו"ד לירון אשל: זאת על מנת, להגדיל את הכלים שיש בידי משרד החינוך, כדי להרחיק לתקופות יותר ארוכות, וגם להגדיל את כוח האדם בנציבות, כדי לקבל את ההחלטות האלה כמו שיותר מהר, ולא לאפשר חלילה חללי זמן שבהם יש יסכון מתמשך לתלמידים.
עאידה תומא סלימאן: את העניין של להגדיל את כוח אדם בנציבות, אנחנו נתקלים בו גם בדיונים אחרים שאנחנו קיימנו.
עאידה תומא סלימאן: כי בסופו של דבר, לא יכול להיות להרחיב את הסמכות מבחינה משפטית בנושאים ולהעמיס יותר ויותר על מחלקה שלא מתפתחת ולא מאיישים אותה ביותר תקינה, כדי שתוכל לעמוד בעומסים.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת לד"ר נטע ארנון שושני ממכון מופ"ת הכשרת מורים.
ארנון שושני: שלום.
ארנון שושני: תודה רבה על ההזדמנות.
ארנון שושני: אני ממכון מופ"ת למחקר ופיתוח מקצועי של סגלי ההוראה שעוסקים בהכשרת מורים.
ארנון שושני: אני חוקרת, מרצה ומנחה בתחום חינוך ומיניות לצוותי ההוראה.
ארנון שושני: ביקשתי רשות דיבור, כדי באמת להסב את תשומת לב חברי הוועדה שבדיון לוקחות חלק, מחוקקות ונציגות המגזר האזרחי, מערכת החינוך, שלטון המקומי, הורים ותלמידות.
ארנון שושני: גם דובר הרבה על הכשרת מורים, פשוט אין פה אף אחת מתחום הכשרת מורים אקדמית.
ארנון שושני: אין אף אחד מהמל"ג או מנהלות המכללות, אז אני אייצג את המרצים במכללות, לצורך העניין הזה.
ארנון שושני: אני אגיד שאם אנחנו רוצות לשבור את מעגל המבוכה בנושא חינוך למיניות, שבו גדלים עוד ועוד דורות שלא קיבלו חינוך ראוי למיניות וממשיכים להעביר את חוסר הידע הזה הלאה, לתוצאות הרסניות כפי שאנחנו נוכחים בהן.
ארנון שושני: אז נכון שצריך לקיים חינוך רצוף, להכשיר מורות ויועצות וצריך לדבר על מיניות גם בהקשר החיובי.
ארנון שושני: אבל, מנקודת הראות שלי, הנקודה הארכימדית לעשות את זה היא בלימודי ההוראה לקראת המקצוע.
ארנון שושני: סטודנטיות וסטודנטים נמצאים בשלב של פתיחות וסקרנות לשאלות אידיאולוגיות, ואני קוראת לשים לב איזו הכשרה הן מקבלות או יותר נכון לא מקבלות בתחום הקריטי הזה.
ארנון שושני: אחר כך אנחנו שולחות אותן ללוות בני אדם צעירים בהתבגרות שלהם בלי כלים מתאימים.
ארנון שושני: בתחילת השנה פורסם מתווה "ודמני ענבר" להכשרת הוראה והמתווה קורא להכניס מגדר, מיניות, שיווין ורגישות תרבותית למכללות להוראה, אבל כל עוד זה לא מלווה בהגדרה, בתקינה ובתקצוב, לא יהיה יישום נרחב בשטח.
ארנון שושני: הנושא הזה, גם בתוך המכללות להוראה הוא כמו תפוח אדמה לוהט, שאף אחד באמת לא רוצה לגעת בו.
ארנון שושני: אני אישית מלמדת קורס בנושא הזה, כי זה בנפשי, אבל זה קורס בחירה ועוברים אצלי שלושים סטודנטים בשנה וזו טיפה בים ואני לא היחידה.
ארנון שושני: במכללות להוראה יש כוח אדם מעולה, מקצועי, אידיאליסטי ומחויב, ואני קוראת למל"ג ולמחוקק להשתמש בכוח הזה, על מנת לקדם את החינוך למיניות במכללות להוראה.
ארנון שושני: זה פתח לשינוי חינוכי וחברתי.
ארנון שושני: יושבת הראש, אני תומכת בקריאה שלך לא להסתפק בהצהרות ולבדוק מה קורה בשטח.
ארנון שושני: תודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת למאיה ברון מעל"ם.
מאיה ברון: אני מודה לנטע שממש לקחה לי את המילים מהפה.
מאיה ברון: אני חושבת שזו נקודה סופר סופר משמעותית.
מאיה ברון: אנחנו בעל"ם מפעילים כמה וכמה מרכזים טיפוליים, גם לקטינים ולקטינות, גם לנפגעים, גם לפוגעים וגם לנפגעות ולפוגעות, ואנחנו פוגשים את האוכלוסייה הזו גם בגיל קטינות וגם בגילאים שהם עוברים את גילאי שמונה עשרה ואז אנחנו רואים הרבה מאוד התנהגויות סיכון.
מאיה ברון: בנוסף, הרבה מאוד חוויות מבתי הספר שהם מנתחים אותן בדיעבד על האופן שבו בית הספר התמודד.
מאיה ברון: צריך להבין שבסופו של יום, קטינים וקטינות כמעט ולא מדווחים וכמעט ולא מדברים.
מאיה ברון: גם בדוח של מרכזי הסיוע ארבעים אחוז מהפניות, בעיניי, בכל מה שקשור לקטינים זה אפילו יותר, דווחו כעבור עשור מהפגיעה.
מאיה ברון: קטינים לא מדווחים ולא מדברים, ואם אנחנו לא נכשיר צוותים לזהות ולקרוא את הסימנים, אז הם לא ידעו.
מאיה ברון: בהקשר הזה, נטע, אני אומרת שהדברים שלך הם כל כך רלוונטיים, כי כל הילדים בסוף עוברים במערכת החינוך, כמעט כולם" גם מורים, מורות, גננים וגננות בהכשרות.
מאיה ברון: זה לא קורס חובה בהכשרה שלהם, זה חלק מתעודת ההוראה שלהם לא מחויבת בלהכיר את הנושאים האלה, ובעיניי, זה כמו אוויר לנשימה, זה חובה.
מאיה ברון: זה חובה שבמהלך הכשרה, לאורך כל תכנית ההכשרה, לא איזה שהוא קורס בחירה חד פעמי, לאורך כל תכנית ההכשרה, אנשי חינוך גם גננות וגננים וגם מורים ומורות, ידעו לזהות את הסימנים, כי כל הילדים עוברים ברדאר שלהם.
מאיה ברון: אני לא מצאתי שום נתונים לגבי כמה מערכת החינוך מזהה בשנה קטינים וקטינות שנפגעים ומדווחת את זה למשטרה ולפקידות סעד וכו'.
מאיה ברון: לכן, אני אומרת, ככל שאנחנו נכשיר וההכשרות יהיו הכשרות חובה, ככה אנחנו נראה יותר דיווחים.
מאיה ברון: אני חושבת שמערכת החינוך עשתה דרך מדהימה בכל מה שקשור למגדר, מיניות בריאה ואלו נושאים שעלו פה מאוד מאוד יפה.
מאיה ברון: עדיין מרבית הקטינים נפגעים על ידי אדם מוכר, אם זה בתוך הבית, אם זה מורים בתוך מערכת החינוך, אם זה אנשים מוכרים.
מאיה ברון: אני חושבת שמערכת החינוך מאוד לא אמיצה בנושא הזה, יש קושי מאוד גדול לדבר בתוך גנים ובתוך בתי הספר על האפשרות שילד נפגע בתוך הבית שלו, מאוד מאוד מפחדים להגיד את זה.
מאיה ברון: הרבה פעמים התשובה של מערכת החינוך, שאני שומעת, שזה נורא מסוכן להגיד את זה.
מאיה ברון: אני מסכימה, זה באמת נורא מסוכן, אבל זה עוד יותר מסוכן שיש ילדים שנפגעים בבית, גם זה מאוד מאוד מסוכן.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, רגע, מה זאת אומרת מסוכן?
מאיה ברון: אני אומרת שיש חשש מאוד גדול ואני מצדיקה את החשש הזה, כי אם לא קיבלתי הכשרה זה מאוד קשה להיות גננת בגן או בכיתה א', ב', ג' ד' ולהגיד לילדים שקיימת אפשרות שהם נפגעים בבית.
מאיה ברון: אם אבא, אמא, סבא, סבתא, בייביסיטר, מורה פוגע בי מינית, אז אני צריכה לבוא ולספר.
מאיה ברון: לילדים בגיל הזה אין כלים ואין מילים להגיד שהם נפגעים.
מאיה ברון: אמרה קודם התלמידה האמיצה שיושבת בוועדה, לימדו אותי לפחד מהזר, לימדו אותי לפחד בחושך, לימדו אותי ללכת עם הצרור מפתחות, לא מלמדים ילדים שעיקר הפגיעות קורות על ידי בן אדם מוכר וזה מפחיד.
מאיה ברון: זה מפחיד, אני לגמרי יכולה להבין מורה שאומרת לי איך אני אגיד בכיתה שאת עלולה להיפגע על ידי מישהו מהמשפחה?
מאיה ברון: מורה כזו צריכה הכשרה להגיד את זה וגם לזהות את זה.
מאיה ברון: אז לסיכום, אני כן מדברת גם על הכשרות חובה, גם הכשרות אקדמיות וגם אחר כך במהלך העבודה השוטפת.
מאיה ברון: נקודה אחרונה, אני חושבת שסוגיית חובת הדיווח, שעליה גם לא דיברנו, קטינים לא מספרים, כי יש חובת דיווח, הם מאוד מאוד מפחדים לספר בגלל חובת דיווח.
מאיה ברון: יש מדינות בעולם שסוגית חובת הדיווח יותר מתקדמת ממדינת ישראל, שאיש טיפול יכול לשמור את הדיווח אצלנו בקליניקה עד תקופה מסוימת.
מאיה ברון: אפשר להגמיש את הסוגיות האלה, כדי לאפשר ליותר קטינים לדווח, זה חסם מאוד מאוד משמעותי בכל מה שקשור בדיווח של קטינים.
עאידה תומא סלימאן: מעניין מאוד שקטינים לא יודעים שהם עלולים להיפגע על ידי מישהו מהמשפחה, אבל יודעים על חובת דיווח, נו באמת.
עאידה תומא סלימאן: קטינים אני לא בטוחה שהם יודעים על חובת דיווח.
מאיה ברון: בני נוער לגמרי יודעים על חובת דיווח, הם יודעים מצוין.
בית אור: הם יודעים ובגלל זה הם לא פונים ל-105, כי הם יודעים שהם יאותרו.
בית אור: הם פונים למרכזי הסיוע, שהם יודעים ששם הם אנונימיים.
הילה סגל: זו מסקנה שחשוב לי להבין על מה היא מתבססת.
הילה סגל: יש מורכבות בפניה, כי יודעים שיהיה לזה משמעויות, אי אפשר לא לראות את זה.
הילה סגל: אני לא יודעת אם הם יודעים שיש חובת דיווח, את צודקת.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שעצם החשיפה עצמה היא מפחידה את הנוער.
עאידה תומא סלימאן: הם יודעים במיוחד אם הפגיעה בבית, הם יודעים שכרוך בזה התמוטטות לפעמים של התא המשפחתי, הם מפחדים מה יהיה, הם לא יודעים איך זה יתנהל מול האדם הפוגע, יש את הסיבוכים האלה.
עאידה תומא סלימאן: אפילו אם הם לא יודעים לנסח את זה במילים מאוד ברורות, אבל בתת מודע ובמודע שלהם הם יודעים את זה, יותר מאשר כל ההשלכות המשפטיות.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהם יודעים שאם אני פותח את הפה, במיוחד שברוב הזמן מי שתוקף מתעקש להגיד להם שצריך לשמור את זה בסוד, אז זה חלק מזה.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת לבת שבע שני כץ מאל הלב.
בת-שבע שני כץ: תודה גברתי.
בת-שבע שני כץ: אני בהחלט מצטרפת בשתי עיניים לדברים ולקריאה, גם לשלב הכשרות לעובדי ההוראה הקיימים וגם כמובן לסטודנטים במכללות ובאוניברסיטאות בלימודי הוראה, וגם כמובן לשלב תכנים בבתי הספר לתלמידים ולתלמידות.
בת-שבע שני כץ: בעצם, זה נושא שחוזר על עצמו לאורך כל הדיון כאן, כולנו בעצם מדברים על מחסור בתכנים מסוגים שונים.
בת-שבע שני כץ: אז אני מבקשת להעיר על מחסור נוסף, לסוג נוסף של תכנים, אנחנו מדברים על מניעת אלימות.
בת-שבע שני כץ: באמת אני רוצה להכניס את המושג מניעה ראשונית, כלומר אחד התפקידים של מערכת החינוך, מערכת החינוך היא אחת הזירות הכי חשובות שבהן אפשר ללמד, לתת כלים, על מנת לצמצם את היקפי האלימות.
בת-שבע שני כץ: זאת על מנת, שאלימות מינית תתרחש פחות או כמעט בכלל לא תתרחש.
בת-שבע שני כץ: בעצם יש תכנים שאנחנו שומעים באמת את התחום של מיניות בריאה ולימודי מגדר וזה חשוב מאוד מאוד.
בת-שבע שני כץ: אני מבקשת להוסיף גם את הנושא של הצבת גבולות.
בת-שבע שני כץ: אם דיברנו על בעיות בדיווח כי תלמידות או תלמידים מבינים איזה כדור שלג עומד להתגלגל, אז יש את העניין של להבין שיש להם זכות לביטחון.
בת-שבע שני כץ: זאת אומרת, שלא משנה מה יקרה, יש להם את הזכות להיות בטוחים, ואם הביטחון שלהם נפגע אז מגיע למצב הזה להשתנות.
בת-שבע שני כץ: יש את הנושא של הצבת גבולות של שימוש בכל, שהיום במערכת החינוך הנושא הזה לא מוטמע או מוצג.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, אני מאוד מתנצלת אבל אנחנו לא יכולים בדיון בכנסת לרדת לרזולוציות של איך בונים תוכניות הכשרה.
עאידה תומא סלימאן: אני אתייחס בזה ואני אפנה לצוות ואבקש, זה יהיה חלק מהסיכום, אני מציעה שמשרד החינוך תקיימו איזה שהוא שולחן עגול עם הגורמים שהתייחסו לנושא ההכשרות התוכניות וגם לתלמידים ששיקפו איך התוכניות הקיימות מובנות על ידיהם ומה עושות להם ותנהלו את השיח הזה, אני מתחננת.
הילה סגל: אנחנו מנהלים אותו.
הילה סגל: יושבים פה נציגים של תלמידים, יוזמות כאלה נערכות בהרבה מאוד מקומות.
הילה סגל: יש לנו דיאלוג עם התלמידים, הוא מגוון, הוא משתנה.
הילה סגל: על כל הסעיפים שנאמרו כאן יש שהתחלה של עבודה.
הילה סגל: אנחנו לא יודעים למדוד אותה, אני לא רוצה להגיד שהכל לשביעות רצוננו, אבל נאמר כאן בתחילת הדברים, דיברתם על הכשרות, בפעם הראשונה יוצאות הכשרות חובה לכל - - -
בת-שבע שני כץ: עדיין השאלה היא אילו תכנים ההכשרות האלה כוללות.
עאידה תומא סלימאן: לאורך הדיון הועלו הערות בעניין התוכניות ואני מבקשת שהערות האלה, הדיון המקצועי על התוכניות, אני לא יכולה לקיים אותו פה.
עאידה תומא סלימאן: זה צריך להתנהל בינכם לבין החברה האזרחית ולבין התלמידים, נציגים של התלמידים, ולא רק שכשאיזו שהיא מפקחת באיזה שהוא מחוז דיברה עם תלמידים עם בית הספר, אלא ממש.
עאידה תומא סלימאן: תשמעו, לפני שבועיים היה יום מיוחד בכנסת בעניין הפגיעות ברשתות החברתיות.
עאידה תומא סלימאן: ראיתי סטודנטים שפיתחו תוכניות מדהימות, אוקיי?
עאידה תומא סלימאן: פגשתי אותם, שמעתי על התוכניות שלהם ושמענו עכשיו.
עאידה תומא סלימאן: יש מועצת תלמידים ארצית שלוקחת את הנושאים האלה.
עאידה תומא סלימאן: אני באמת חושב שהגיע הזמן לעשות שולחנות עגולים, להביא את התכנים, לשמוע, לאסוף את הפידבק מהשטח.
עאידה תומא סלימאן: ואם כבר התחלתם עם חובת הכשרה, אפשר להתחיל את זה בצורה מסודרת בהתייחסות לפני שמתחילים.
עאידה תומא סלימאן: זו ההצעה שלי.
עאידה תומא סלימאן: באמת שלא נוכל להיכנס לדקויות שהן מקצועיות יותר, אני במקרה קצת מבינה בנושא הזה ומתייחסת.
עאידה תומא סלימאן: אם זה היה דיון רגיל בכנסת, לא היינו נכנסים לדקויות האלה עד כדי כך.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה גם כן לשמוע על איך זה מתבצע, כמה תלונות כבר ואיך אתם אוספים את המידע הזה.
עאידה תומא סלימאן: דור בשן "ארגון ליד".
דור בשן: שלום רב, קודם כל תודה רבה על הזכות לדבר.
דור בשן: אני תלמיד בכיתה יא', בניגוד לחברת הכנסת אמילי מואטי שבאה לדיון קצת יותר אופטימית, אני טיפה פחות אחרי מה שאני שומע פה.
דור בשן: אז בתור תלמידי, באמת במערכת החינוך, שעד למקרה הפגיעות האלה ושומע את נציגי משרד החינוך בדיון בוועדה זו, אני יוצא מפה מוטרד.
דור בשן: איך ייתכן שתלמיד אשר פגע מינית עובר בין בתי ספר ללא שום טיפול אמתי בתלמיד?
דור בשן: בדיוק כמו שתלמיד הפריע בשיעור של מורה אחד, סביר ביותר שיפריע גם בשיעור אחר, אז כך גם תלמיד שפגע מינית.
דור בשן: לעשות את הדבר הזה זה לאפשר לאותו התלמיד לעשות את אותו הדבר במקום אחר, כי הסטטיסטיקה לא משקרת.
דור בשן: סביר להניח, שלא סתם בן אדם שהטריד מינית יעשה זאת יותר מפעם אחת.
דור בשן: נראה שהנחת היסוד של משרד החינוך, לפי הבנתי בדברים שעברו בדיון הזה, זה שהעברת התלמיד בית ספר תפתור את הבעיה.
דור בשן: שמעתי את דבריה של הגברת הילה סגל, לצערי, ממה שאני הבנתי לא ניתנה תשובה אמתית ללמה הדבר הזה קרה ולמה תלמידים אשר הטרידו מינית או פגעו מינית בתלמידים אחרים עברו בית ספר ושם ניתנה להם את ההזדמנות לעשות זאת שוב.
דור בשן: אני רוצה מאוד להאמין שיו"ר הוועדה, וביחוד חברי משרד החינוך אשר נמצאים בוועדה, מבינים את הבעייתיות של הנקודה הזו, אך לצערי כיום להיות תלמיד במערכת החינוך, השינוי לא נראה באופק, הזמן אוזל והאמון שלנו, התלמידים במערכת, יורד.
דור בשן: תודה רבה.
הילה סגל: דור, אני רוצה לענות לך כי, שוב אין לי עניין להציג כאן איזה שהוא מצד שווא שהכל בסדר, אני רוצה להגיד לך, שככל שאנחנו יודעים ונדרשים אוי אבוי אם יש מצב שבו בית ספר יודע על ילד שפגע מינית ומעביר אותו, כמו תפוח אדמה לוהט, לבית ספר אחר.
הילה סגל: אני אמרתי, ואולי לא הייתי מספיק ברורה, אני אנסה להגיד את זה שוב, אולי לא הסברתי טוב, ככל שאנחנו יודעים העברה כזו נעשתה כשלעיני בית הספר לא היה את המידע הזה כמו שהוא נודע בדיעבד.
הילה סגל: אני מתייחסת כרגע באופן כללי, אני מקווה שאני הסברתי את עצמי יותר טוב עכשיו ממקודם.
הילה סגל: להתייחס לנתונים, גברתי?
הילה סגל: טוב, אז רק אם אני יכולה בקצרה להגיד, שלאורך השנים, את מה שנאמר בוועדה פה, אומרים בתוך הבית ולמעשה אני חושבת שאנחנו רואים עין בעין את הצרכים.
הילה סגל: אני חושבת ומקווה מאוד שאנחנו עומדים בתחילתה של תקופה שמקווה שתעשה את ההבדל.
הילה סגל: אפשר תיכף לבקר את מה ייכנס ואיך ייכנס ובאיזו תדירות, בפעם הראשונה הנושא מוגדר כחובה.
הילה סגל: אנחנו נשלח לוועדה בדיוק את השכבות שהן---
עאידה תומא סלימאן: ואנחנו ברכנו על כך, אבל בואי נשמע באמת על השאלות שהעליתי.
הילה סגל: גם לגבי הכשרות המורים, חשוב לי להגיד את זה כאן, כי אני לא בטוחה שזה היה ברור.
עאידה תומא סלימאן: לא, זה היה ברור ואנחנו מברכות על זה.
עאידה תומא סלימאן: אמרתי אולי כדאי לנצל את העובדה שזו מתחילה להיות תקופה, להתכונן לזה.
הילה סגל: אני רוצה להתייחס לעניין הנתונים.
הילה סגל: אכן בהרבה מאוד מקרים, הנתונים מגיעים לא ממקום שבו ילדים וקטינים פונים, אלא ממקום שבו הצוותים החינוכיים מזהים ומתארים.
הילה סגל: בגלל החסמים שהוזכרו כאן, אני לא אכנס אליהם, באמת המציאות שבה ילד קטין שנפגע מינית בא ומשתף.
הילה סגל: בשביל שהוא ישתף באמת צריכים להיות תנאים רבים.
הילה סגל: אני רוצה להגיד שבשנתיים האחרונות המערכת שבה נאספים המקרים שלגביהם מערכת החינוך בעצם נותנת יעוץ ומלווה מקצועית על ידי אנשי היחידה, המערכת הזו היא מערכת הרבה יותר מסודרת.
הילה סגל: היא מערכת שבה אנחנו כן יכולים להגיד כמה מקרים הגיעו לגבי אירועים בין קטינים, כמה אירועים הגיעו על מבוגר - - -
עאידה תומא סלימאן: אתם יודעים טוב מאוד, וזו העבודה שלכם ואתם עוסקים בזה, לתת תיאור תאורטי למערכת.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להבין, ישבו מולי לפני שנתיים ולא ידעו לתת לי תשובה כמה.
הילה סגל: אני אומרת מספר.
הילה סגל: אז אני אומרת, כרגע בדוח שגם הגשנו לקראת הוועדה - - -
עאידה תומא סלימאן: זה אומר.
עאידה תומא סלימאן: ברגע שאת נותנת לי סטטיסטיקה שנתית או חודשית, אני יודעת שמה שהיה קיים, שלא אספתם את המידע, היום לא קיים, אתם התחלתם לאסוף את המידע.
הילה סגל: אנחנו אספנו את המידע בצורה לא מסודרת, ועכשיו אנחנו אוספים אותו בצורה הרבה יותר מסודרת.
הילה סגל: זאת אומרת, שהיום אין אירוע שקיים במערכת החינוך שאנחנו יודעים עליו, וצריך להגיד את זה כאן, כי כולנו מבינים שכשמדברים על פגיעות מיניות, לפעמים יכולים דברים שלא מועברים ולא מדווחים.
הילה סגל: אנחנו דיווחנו ליו"ר הוועדה שבעצם שנת הלימודים תשפ"א אנחנו טיפלו בארבעת אלפים שש מאות חמישים ושלושה מקרים.
הילה סגל: בינינו לבין המשטרה יש הבדל גדול מאוד, אנחנו מטפלים גם באירועים של חשד שהם מתחת לגיל האחריות הפלילית, אנחנו מדברים על אירועים שאין עליהם חובת דיווח, יש פה מגוון של אירועים.
הילה סגל: אנחנו כבר נתנו נתון מהשנה, מכיוון שהמערכת שלנו היא יותר מסודרת, אנחנו כבר יכולים לתת נתונים שנאספו עד סוף אוקטובר ועד סוף אוקטובר אנחנו ליווינו וטיפלנו באלף שבע מאות שישים ושמונה אירועים.
הילה סגל: אנחנו יכולים על האירועים האלה להעביר לוועדה את הפילוח, מתי מדובר באירועים בין קטינים, מתי מדובר באירועים שיש חשד לפגיעת מבוגר.
הילה סגל: אז בעניין הזה, יש לנו מערכת שסביבה אנחנו אוספים ואנחנו גם עושים למידה מתוך המערכת הזו.
עאידה תומא סלימאן: זו הייתה הכוונה כאשר הייתה ביקורת בשנים קודמות בוועדה הזו על העובדה שלא הייתה מערכת סדורה, שאספה את הנתונים האלה וניסתה ללמוד אותם יותר לעומק.
עאידה תומא סלימאן: עכשיו, אני גם מקווה שיש לכם סטטוסים בתוך המערכת של כל מקרה ואיך בדיוק טיפלתם בזה.
עאידה תומא סלימאן: אז אני אשמח לקבל את הפילוחים, לפחות לשנה הזו, ולראות איך זה עובד ואיך בניתם את התוכנה.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת את זכות הדיבור לרעות אלה מהאגודה לקרימינולוגים.
רעות אלה: קודם כל, תודה רבה על רשות הדיבור.
רעות אלה: אני לא אחזור יותר מדי על הדברים שנאמרו, אני בהחלט מסכימה עם מה שנאמר.
רעות אלה: אני כן אתייחס לזה שאני גם מוטרדת, אפילו כאמא, למתבגרת, אני מוטרדת בהחלט ממה שנעשה.
רעות אלה: אני חושבת שכן יש מקום לחשוב איך יותר ויותר להכניס את הקרימינולוגיה הקלינית, זאת אומרת הקרימינולוגים הקליניים לתוך המערכות כחלק מההכשרה, כחלק מהתמיכה באמת בכל המערך הזה.
רעות אלה: אני בעצמי הייתי גם בעבר מורה, היום אני קרימינולוגית קלינית, ואני יודעת שדברים לא בהכרח נעשים נכון בתוך מסגרת החינוך.
רעות אלה: אני חושבת שדווקא תחום כזה שיש לו הכשרה בכל נושא של דווקא גם פוגעים וגם נפגעים בתחום המיניות, חסר מאוד שהוא לא נמצא בתוך המערכות ולא נותן באמת את הדעת וגם את ההכשרות למורים בנושא הזה.
רעות אלה: זה נושא שכן צריך לקחת בחשבון וכן להתייחס אליו.
רעות אלה: אחד הדברים שלא נאמרו כאן, ואני חושבת שהוא חשוב מאוד, שבתוך כל הנושא הזה של הכשרות זה מאוד מאוד יפה באמת לדבר על הכשרות וללמד - - -
עאידה תומא סלימאן: סליחה, לא רציתי לקפח אותך אבל אנחנו כבר שעתיים בדיון הזה, אז בבקשה לקצר.
רעות אלה: אני חושבת שאני מקשיבה לכל הדיון בתשומת לב רבה, אבל כן אשמח להגיד משהו שכאן לא נאמר והוא דבר שהוא חשוב, שמעבר ללמד ילדים מיניות בריאה וללמד ילדים צריך ללמד אותם גם לדבר ולדבר רגשות ולשתף כי זה מאוד מאוד חשוב למנוע את ההמשך של הפגיעה הרבה פעמים.
רעות אלה: זה כן משהו שהוא לא דובר והוא מאוד חשוב בעיניי, שכן הרבה פעמים נורא קשה למנוע את הפגיעה בפעם הראשונה, אבל אפשר גם ללמד את הילדים למנוע אותה אחר כך, את ההמשך שלה.
רעות אלה: זה אומר שחלק מהעניין זה ללמד את הילדים לא רק מה היא מיניות בריאה ומה אסור ומותר, אלא גם לדבר, לדבר רגשות, ללמד אותם שיש מישהו שם שאפשר לדבר איתו, הידברות חיובית, אלו דברים שאני חושבת שצריך לתת עליהם את הדעת.
רעות אלה: עוד נושא אחד קטן, זה גם ללמד את הילדים מה החוק אומר, מה מותר ומה אסור.
רעות אלה: לפעמים ילדים לא מבינים בכלל את הגבול בין מה מותר למה אסור, מה היא אחריות פלילית, מה מצופה מהם.
רעות אלה: אז אלו דברים שחשוב להזכיר, כל השאר כבר נאמר ואני באמת לא הוסיף עליו.
רעות אלה: תודה.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שלדיון הזה הקצנו שעתיים, דבר מאוד חריג בוועדות הכנסת, לא אצלי, בוועדות הכנסת זה חריג.
עאידה תומא סלימאן: אבל, כפי שפתחתי ואמרתי, אנחנו מדברים על העתיד, הילדים שלנו הנכדים שלנו, אבל אנחנו מדברים על עתיד החברה באופן כללי.
עאידה תומא סלימאן: ככל שאנחנו מתעמקים יותר ויותר אנחנו מבינים שזו בעיה שהיא רווחת וגובה מאיתנו מחירים מאוד כבדים.
עאידה תומא סלימאן: יעל, רצית להגיד משהו?
יעל ויניק: אני באמת באתי למקום הזה ולפגישה הזו עם הרבה מאוד היסוס ואיזו שהיא אופטימיות, בתקווה לשמוע משהו ולהגיד וואלה מזל שבאתי, שמעתי מישהו שאמר כאילו שיש לי איזו תקווה.
יעל ויניק: אני הולכת לעזוב שנה הבאה את בית הספר, ואני אומרת באופן אישי שאני מרגישה, לא יודעת מי, נכשלתם, בשיא הרצינות.
יעל ויניק: אני מכיתה א' עד כיתה יב' לומדת מלא לחלוטין, כל מה שעברתי מבחינת סדנאות למיניות בכיתה יב', הפעם היחידה, פעמיים שני מפגשים של המרכז לנפגעות.
יעל ויניק: בכל אופן, הרגיש לי שאני באמת לחלוטין לבד.
יעל ויניק: אוקיי, אז בזכות המקרה הזה יש איזו שהיא תקווה, ואני באה לכאן ואני לא מבינה מה באמת עושים?
יעל ויניק: אז אוקיי, יועצות מוכשרות.
יעל ויניק: אני לא מכירה אף בן אדם שמרגיש מספיק פתוח ללכת ליועצת ולהגיד לה משהו.
יעל ויניק: אני לא מספיק חושבת שאני אז עברתי הרבה מאוד דברים, לא ידעתי בכלל מה אני עוברת, כי אף אחד לא אמר לי.
יעל ויניק: אז חשבתי שזה כזה סבבה, הכל טוב.
יעל ויניק: לא יודעת, אני פשוט באמת חושבת מה באמת יוצא מכאן?
יעל ויניק: איך אני חושבת שאפילו אם אני אהיה גדולה עוד חמש עשרה שנה ויהיה לי ילדים, איך אני מרגישה בטוח להביא אותם ביום הראשון לכיתה א', וכאילו להגיד כן את הלכת לוועדה הזו ואת כן עשית איזה שהוא משהו ואולי באמת משהו יצא מזה, צר לי אני לא מרגישה את זה.
יעל ויניק: אני לא מרגישה כאילו באמת ששמעתי כאן משהו שאני אומרת זה יכול לעזור.
יעל ויניק: זה מה שיגרום לי בגיל שש עשרה לא לעבור את הדברים שאני עברתי ולא להרגיש שממש לא היה לי עם מי לדבר.
יעל ויניק: כאילו אני באתי לבית ספר אחרי כל מיני דברים שקרו לי או מצד אחד חשבתי שזה לגיטימי מה שקרה לי, או שמצד שני הייתי לאף אחד לא אכפת, זה לא הולך לעניין אף אחד אז אני פשוט אשמור את זה בבטן וכאילו קרה מה קרה.
יעל ויניק: כאילו, אני אומרת את זה כשעדיין יש בי כאילו כאלו פחדים מהדברים האלה.
יעל ויניק: אני לא יודעת מה החברים שלי כאן עברו, אבל אני חושבת שאני באמת התמודדתי עם הרבה מאוד דברים שממש הייתי לבד.
יעל ויניק: כאילו הגעת למקום כל כך מפוחדת, לא היה לי שום ידע ונחשפתי לכל כך הרבה דברים שכאילו שאלתי את עצמי מה קורה כאן?
יעל ויניק: כי לא ידעתי כלום.
יעל ויניק: אפילו, שני המפגשים שלכם, של הארגון הזה, אל"ף מאוחר מדע, בי"ת צר לי, לי לא תרמו בכלום באמת.
יעל ויניק: להכשיר יועצות, זה לא יעזור, כאילו לפחות לי אישית.
עאידה תומא סלימאן: יעל, היה שווה להגיע לוועדה כדי להשמיע בדיוק את הדברים שאת אמרת עכשיו, זה מה שצריך לעשות את השינוי.
עאידה תומא סלימאן: מה שאמרתן, אתן, אלו הדברים הכי חשובים ששמעתי בשעתיים האחרונות.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד לך, את לומדת בגימנסיה הבית ספר, ואת תתארו לעצמכם, היא לומדת בגימנסיה והיא אומרת שב-יב' קיבלה רק שני שיעורים.
עאידה תומא סלימאן: תתארו לעצמכם, בתי ספר אי שם בפריפריה, אי שם בנגב, למעלה בגליל, בבית ספר ערבי, אני רוצה לדעת מתי הם יקבלו את השעתיים האלה, ואם הם בכלל מקבלים את זה.
עאידה תומא סלימאן: ולהגיד לכם את האמת, אני לא מאמינה לדיווחים של היועצת.
עאידה תומא סלימאן: באמת, אני לא מאמינה, שנים אני כבר לא מאמינה.
עאידה תומא סלימאן: אני שומעת אנשים אומרים לי, והנה היא אומרת את זה, גם הבנות שמענו אותן, התלמידות.
עאידה תומא סלימאן: בשבילי הדברים הכי חשובים נאמרו עכשיו על ידיך.
עאידה תומא סלימאן: כשאתן אומרות לנו אנחנו מרגישות לבד, ואי אפשר להתווכח עם הרגש הזה.
עאידה תומא סלימאן: אי אפשר להגיד להן לא מה פתאום, אנחנו אתכן.
עאידה תומא סלימאן: אבל, אתן מתדלקות את הפעילות שלנו בדברים שאתן אומרות.
עאידה תומא סלימאן: זה גורם לנו לעבוד עוד יותר.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד לך, כשהתחלתי לפעול בנושא של פגיעות מיניות זה היה ב-1992, זה המון זמן, נכון?
עאידה תומא סלימאן: אבל כשהתחלתי לא היה חוק שמונע, לא הייתה חובת דיווח, לא היו הרבה מרכזי סיוע שאפשר לפנות אליהם ובטוח בטוח לא היה הכשרה למורים ולמרות, ואני אומרת לך תשעים אחוז מבתי הספר שאני הכרתי לא היה בהם יועצת חינוכית, ולא היו תוכניות של כישורי חיים.
עאידה תומא סלימאן: אני לא אומרת את זה כדי להקל, אבל אני אומרת שלצערי, המערכות זזות לאט.
עאידה תומא סלימאן: כל מילה שאתן אומרות, גורמת לנו לפקוח עיניים ולהגיד להם מה שאתם עושים לא מספיק.
עאידה תומא סלימאן: הדיון הזה לא הסתיים היום, אני לא מסיימת אותו היום.
עאידה תומא סלימאן: יש לכם מתלות לקחת אתכם.
עאידה תומא סלימאן: אני מברכת על זה ששמתם את הנושא, וכנראה לשרה יש כיוון.
עאידה תומא סלימאן: אני קראתי לה מקודם ושלחנו לה מכתבים, אבל אני רואה שהיא שמה את זה כחובה, אני רוצה לראות מה זה אומר מבחינת חובה, סליחה שאני אומרת את זה.
עאידה תומא סלימאן: אני כן אדרוש ואבקש שתקיימו שולחנות עגולים, יש לדון בתוכניות לפני שהן יורדות לשטח.
עאידה תומא סלימאן: מה ששמעתי מהתלמידים היום אומר לכם התוכניות שלכם מגיעות אלינו באיחור.
עאידה תומא סלימאן: כבר נחשפנו למידע שוגה, נחשפנו לאקטים שלא הבנו אותם וזה שוב אומר לנו שהתוכניות האלה לא צריכות לחכות עד ל-יב'.
עאידה תומא סלימאן: ב-יב' צריך לטפל כבר בדברים אחרים.
עאידה תומא סלימאן: אלו תוכניות שצריכות להתחיל בגיל מאוד מאוד צעיר.
עאידה תומא סלימאן: אני אומרת לך, אני למדתי מהן היום, תלמדו מהן, יש להן מה להגיד לנו.
עאידה תומא סלימאן: הרי, הן אלה שעוברות את זה, לא אני, בטוח לא אני.