GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אסתי רידר-אינדורסקי: עכשיו ובחודש מאי האחרון, אני בתור חברת הנהלה חדשה, שפעם ראשונה הייתי באירוע, אז זה היה ממש, לי זה היה נראה שזה הולך להתפרק, כאילו אחרות שהן יותר וותיקות ממני, אמרו אל תדאגי ותיכף אני אסביר איך זה לא התפרק, אבל בעיניי זה באמת היה נקודה שחשבתי שזה הולך להתפרק, כי ניסינו בסך הכול לנסח איזשהו פוסט משותף וזה היה מאוד מאוד קשה להגיע לניסוח משותף, אבל כן הצלחנו ולא רק שהצלחנו, אלא שהצלחנו להחתים על הפוסט הזה 200 ארגונים ופעילות עצמאיות ישראליות ופלסטיניות מחוץ לארגון.
אסתי רידר-אינדורסקי: אז איך עשינו את זה, זה שהסתכלנו על האישה הזאת שאותה אנחנו רוצים לעזור לה בסופו של דבר, האישה מהאוכלוסייה המודרת, האישה הבדואית הבאה שתתקשר לקו החם ואם לא יהיה אית"ך מעכי אז לא יהיה פשוט כזה, כי אין עוד ארגון כזה, או האישה החרדית, באמת, שמנו את האישה הזאת לנגד עיננו וככה הצלחנו, באמצעות כל המילים היפות שדיברו קודם, כבוד ושיח, זה מילים מאוד מאוד יפות, אבל הן מילים מאוד קשות לביצוע כשבאמת, כן מסתכלות על הפיל הלבן שבחדר, על הכיבוש בעיניים ורואות וחווות את הסבל של אחת לרעותה, שזה דבר גם מאוד חשוב להבין שכולנו משלמות את מהמחיר, אבל יש כאלה שמשלמות מחיר יותר, בגלל שסיכמנו שאנחנו לא מדברות פה על כל מיני הצלחות, אני רק אסביר איך בכל זאת אני נקלעתי לאית"ך-מעכי וזה בעקבות בג"צ שתמי בן פורת שאיתך מעכי היו המייצגות, אבל גם שם, יש אתגר בעבודה עם אוכלוסיות אחרות, אז אני לא הייתי באית"ך-מעכי, אני הייתי בנבחרות ולאית"ך מעכי יש חלק מהמודל הוא, שלא מנסות לעזור לנשים, אוקי, אלא לנסות באמת - - -
עאידה תומא סלימאן: תנסי לסכם, כי יש רשימת דוברים ארוכה.
אסתי רידר-אינדורסקי: אוקי.
אסתי רידר-אינדורסקי: אז מה ש"אית"ך-מעכי" בעצם ביקשו, ההנהלה ביקשה לכתוב מאיתנו נייר עמדה, אני בתור אישה חרדית היה לי מאוד מאוד קשה האתגר היה מאוד גדול, איך הצד השני, לא מבין שאישה חרדית לא יכולה לכתוב תצהיר, או נייר עמדה, להצטרף לבג"צ, אבל בסופו של דבר עשינו את זה באיזה קונסטלציה ואמנם אין נשים חרדיות במפלגות החרדיות וביום הולדת המאוד יפה הזה של הכנסת, עדיין הכנסת מאפשרת את הדרת נשים הזאת, של מפלגות מדירות נשים, תתמודדנה, אבל הדבר הטוב שיצא מזה, זה שאני נכנסתי לפעילות כחברת הנהלה ב"אית"ך-מעכי" ואני רוצה לסיים במילותיה של הפעילה הבורג'ינית, ליילה ווטסון, שהיא אומרת: "שאם את באה לעזור לי, אני לא צריכה עזרה, תודה רבה, אבל אם את מבינה שהשחרור שלך תלוי בשחרור שלי, אז בואי נעבוד ביחד".
אסתי רידר-אינדורסקי: תודה.
עאידה תומא סלימאן: משפט מסכם מדהים שאמרת, זה טומן בחובו הרבה מהאתגרים שעלו בדיונים.
עאידה תומא סלימאן: תודה אסתי.
עאידה תומא סלימאן: הודא אבו עבייד, בבקשה.
הודא אבו עבייד: שוקרן עאידה.
הודא אבו עבייד: האמת היא, שאלתי את עצמי, איזה מיליון פעמים בדרך לפה, מאתמול בלילה, שאני יודעת שאני מגיעה לפה, עד שבאמת בפועל הגעתי, כי אנחנו אחרי אירועים מאוד קשים בנגב.
הודא אבו עבייד: שמי הודא אבו עבייד, אני רכזת לובי בפורום לדו-קיום בנגב.
הודא אבו עבייד: ארגון שמנהלות אותו אגב, שתי נשים, אישה בדואית ואישה יהודייה ובאמת, הגעתי עם רגשות מאוד כבדים, אמנם זה לא ספציפית הבית שלי, שאני נלחמת עליו ספציפית, אבל כפי שג'ון לוק אומר האישי הוא הפוליטי, אני רוצה קצת להפוך את זה: הפוליטי הוא גם האישי, ואם אנחנו לא לוקחות חלק בפוליטי, אז זה לא ישפיע עלינו אישית.
הודא אבו עבייד: מה שהיה בנגב היה מאוד מאוד קשה, בחיים שלי לא חוויתי חוויה כזאת, בתור נשים שעומדות מול המשטרה ובתוך 40 שניות המשטרה מתקיפה אותנו ואין מי שיגן, אין מי שיגן עלינו, אנחנו הרגשנו לבד, לבד, לא רק נשים, אגב, ההפגנה הייתה הפגנה מורשת, בלי אלימות, בלי שום דבר, אנשים עמדו בצד הכביש, הוסכם עם המשטרה שאנחנו סוגרים את הכביש לכמה דקות, מפקד המשטרה התחיל לצעוק על המפגינים, 'תפנו את הכביש', אנשים התחילו לחזור אחורה ופתאום כל המשטרה התחילה לתקוף אותנו ואז תיאורטית, באים ומדברים, אתמול ב"הארץ" על זה שמי שמוביל את המאבק, זה ילדים לנשים פלסטיניות, מה זה הדבר הזה?
הודא אבו עבייד: כאילו מה זאת אומרת ילדים לנשים פלסטיניות?
עאידה תומא סלימאן: ככה מכשירים את המתקפה.
הודא אבו עבייד: אנחנו אבל כולנו פלסטיניות.
עאידה תומא סלימאן: ברור, לי זה ברור.
הודא אבו עבייד: כן, אנחנו כולנו פלסטיניות , מהגליל עד הנגב ומבגדה וגם בעזה ובכל מקום אנחנו פלסטיניות, זה הכבדות שבאתי איתה היום בבוקר לפה וביני לבין עצמי, אני שואלת את עצמי, מה המשמעות של לבוא לדבר עכשיו בכנסת על מה שהיה ביום חמישי, או לדבר על שותפות בין ערביות ויהודיות, מה זה הדבר הזה, כאילו מה זה הפריבילגיה הזאת לדבר על השותפות הערבית יהודית, או על שותפות של נשים, כשאנחנו נאבקים על הבית, כאילו, על הדבר הכי בסיסי ועכשיו אני אגיד כמה משפטים על הקשיים בשיתופי פעולה, בין נשים ערביות ליהודיות, במיוחד בנגב, על הפטרנליזם, כשנשים יהודיות מגיעות ורוצות להכתיב לנו את השיח, כאשר אנחנו נלחמות על הקרקע, זאת אומרת על הדברים הכי בסיסיים, על זכות שלנו לבית בטוח, שבו אנחנו נוכל לגור ולא נהיה בסכנת הריסה כל יום ובאות לדבר איתי על זה שוואלה נשים כאילו, ילדים לנשים פלסטיניות, סליחה?
הודא אבו עבייד: כאילו מה זה העליונות הזאת?
הודא אבו עבייד: מה זה ההתנשאות הזאת?
הודא אבו עבייד: זה האתגר העיקרי ביותר בשיח בין נשים ערביות פלסטיניות לבין נשים יהודיות, כשבאות להגיד לנו, איך לנהל את המאבקים שלנו, המאבקים שלנו, איך לנהל אותם אנחנו יודעות טוב מאוד איך לנהל את זה, לא צריכות את מי שיבוא וילמד אותנו איך זה עובד, זה טוב וזה לא טוב, זה עובד וזה לא עובד, אנחנו יודעות טוב מאוד איך לנהל את המאבק שלנו על הבית, על הקרקע, בהפגנות וגם אחר כך להגיע לפה לכנסת והגיד את הדברים שלנו בוועדות ובנאומים ובשאילתות ובהצעות חוק, את זה אנחנו יודעות טוב מאוד לעשות, אז זה האתגר, עאידה, אם רצית לדבר על אתגרים, זה האתגר הגדול ביותר בפני שיתופי פעולה של נשים ערביות פלסטיניות, לבין נשים יהודיות.
הודא אבו עבייד: תודה.
עאידה תומא סלימאן: תודה, הודא.
עאידה תומא סלימאן: אני הייתי ביום חמישי, הייתי בין אלה שנסו על החיים שלהם, כי ידעתי שסוס דוהר ורובה שיורה נון סטופ פצצות גז מדמיע, לא יבחין בין אישה לגבר, ולא בין חברת כנסת לאדם רגיל, והברוטליות שהייתה הייתה מחייבת שהמדינה תרעד, הייתה מחייבת שכל ארגוני החברה האזרחית, היהודים וערבים, המשותפים והלא משותפים, יגידו משהו.
עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב, כשאמרתי איזה ניסיון לעשות דה לגיטימציה של המפגינים, אני כמובן, בעיניי זה לא דה לגיטימציה של המפגינים, כמובן זה לא דה לגיטימציה.
הודא אבו עבייד: עאידה זה כמה חודשים, שמציגים אותנו בתור פושעים בנגב.
הודא אבו עבייד: אלה שמטרידים מינית, אלימים.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת, והכנסת גם כן, כללה דיונים אלה, שתחת הכותרת של הטרדות מיניות על ידי ערבים והנגב וחוסר הביטחון של אנשי הדרום שכמובן, הביטוי הזה לא מתייחס לחוסר הביטחון שלך, או של כל מי שחושש שיבואו ויהרסו לו את הבית, הוא מדבר על חוסר ביטחון בעיקר, של הרוב היהודי.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שיש גם ליבי כבד כאשר אני מדברת, אבל אני יודעת גם כן, שהדור הצעיר, שדיברתי עליו בתחילת הדברים שלי, של הצעירה שהתראיינה היום בבוקר ושראיתי אותם, אותן מוכנות לעמוד מול המתקפה הזו, כדי להגן על הדבר הכי בסיסי.
עאידה תומא סלימאן: אולי עכשיו עלינו על עוד משהו, זה לא רק עניין של פטרנליזם, זה מאבקים שונים, האם אנחנו יכולות לשתף פעולה על מאבקים שונים, מתוך הבנה, כפי שאמרה אסתי, שאי אפשר שהשחרור של האישה היהודייה, קשור בשחרור של האישה הפלסטינית ואני חושבת שזאת גם אחת השאלות המרכזיות, כאשר אנחנו נמצאות במקומות שונים ובמאבקים שונים, איך אפשר לשתף פעולה.
עאידה תומא סלימאן: תודה, הודא אבו עבייד.
עאידה תומא סלימאן: רציתי לתת לענת פישר, שיצאה מהזום לצערי הרב.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו ניתן לעופרה מ'מאמאנט', שנמצאת איתנו פה, ואחר כך נעבור לנעמה זרביב, בזום.
עופרה אברמוביץ: שלום, תודה רבה על ההזמנה לוועדה המכובדת הזאת ובעצם על היציאה מהקופסה, להזמין ארגון כמונו, של אימהות בעצם, שעושות ספורט ומה האתגרים שיש לנו, אז קודם כל זה נשים נאבקות ביחד ובגלל שאנחנו בתחום הספורטיבי, אנחנו נשים שמנצחות ביחד, ולא נאבקות, וזה משהו שגם במסר שלו אפשר לאמץ אותו, אנחנו מנצחות ביחד.
עופרה אברמוביץ: אני רוצה להגיד, מה המשותף לקורס מאמנות בשועפט, קבוצה של חרדיות בלוד, שמאמנת אותן ערבייה, קבוצה מחורה ומרהט, קבוצה מאוסטריה שמאמנות פליטות סוריות, שהפכו למאמנות מתפרנסות בעצמן, קבוצה של חרדיות מחסידות גור, קבוצה של נשים מכפרי גמילה, קבוצה מנווה תרצה, מטירה ובית שמש שעושות אירוע משותף, קבוצה ביפו שגם ערביות, גם יהודיות, גם לסביות, כולן ביחד, 'כול אום תגדיר', כל אמא יכולה, זה המסר שלנו, כל אמא, אפס שיפוטיות, לגבי מי היא, מה גובה, משקל, המקום שלה והדת שלה.
עופרה אברמוביץ: והאתגרים שלנו כשבאנו לעשות קורס בשועפט, הבאנו חוברת והיה בה דגל ישראל, והם פשוט באו וקרעו את החוברת, הם לא רצו לראות, הם לא רצו לדבר איתנו ולאט לאט באנו ועשינו והן היום מאמנות והן החברות הכי טובות שלנו ודאגנו לזה שטורניר שהיה בכפר סבא, משחקות ביחד למען עתיד משותף.
עופרה אברמוביץ: נלחמנו על זה שהן יעברו את המחסום ויגיעו לטורניר הזה, 'ביי הוק וביי קוק', מה שנקרא.
עופרה אברמוביץ: אני רוצה להגיד שאני גרתי בימית ופינו אותי מהבית שלי, גם אותי פינו מהבית, זה לא משהו קל גם לי, אבל אני החלטתי שבמקום לכעוס ובמקום להתרגז ובמקום לשבות ובמקום להילחם, אני פשוט עושה הפוך, אז אני בונה קהילות ואני מחברת את כל הנשים האלה ביחד וזה מה שאני עושה ואני חושבת שחוץ מפוליטיקה צריך לראות גם את השטח וכשבשטח נשים ביחד משתתפות ביחד באירועים ואנחנו מכירות אחת את השנייה ולומדות אחת את השנייה ומדברות את אותה שפה ולובשות אותה חולצה, זה לא משנה אם את מיפו, או מחורה, או מטמרה, אנחנו ביחד על המגרש, זה מגרש אחד של כולנו, יש בזה מסר עוצמתי, חזק, מחזק, אנחנו חברות גם במשפחה שלנו, אין כל הזמן הסכמות, אז מה, אז מה, אז אנחנו לא חיים ביחד, אין קשר בכלל ולכן כל הסיפור הזה, זה צריך גם לראות את הלמטה, צריך גם לראות את השטח, צריך להבין שבשטח יש הרבה דברים שהפוליטיקה לא יכולה לעשות אותם, אנחנו מסוגלות לעשות אותם כארגוני נשים וזה המקום שלנו ותודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: נעמה זרביב, "שוברות שוויון" ואחריה אורית.
נעמה זרביב: טוב, אני לא יודעת כל כך מאיפה להתחיל, אבל בעצם, התחלתם את הוועדה בזה שאנחנו רוצים גיוון, אנחנו רוצים לשמוע על דעות שונות, בינתיים כל הוועדה היא שמאל, כולנו נגד הכיבוש, כמובן, שאני לא חושבת שיש פה כיבוש, אבל זה נושא אחר, אני לא אכנס לפוליטיקה, אני אציב את השאלות שאת העלית, עאידה.
נעמה זרביב: איפה בוועדה למעמד האישה יש מקום לאישה שהיא ימנית, דתייה, פמיניסטית משפחתית, איך אנחנו בוועדה הזאת, של הנשים הפתוחות והמקבלות עאידה, איפה אנחנו כאן מכילות, או שומעות נשים אחרות.
עאידה תומא סלימאן: עובדה, את מדברת, לא?
נעמה זרביב: רגע, רגע.
עאידה תומא סלימאן: שנייה, שנייה, לא לא, לא, כשאת שמה סימן שאלה - - -
נעמה זרביב: כן.
עאידה תומא סלימאן: על הוועדה ועל היכולת שלה לשמוע דעות שונות, כאשר את בדיוק מדברת באותה ועדה, זה קצת נשמע לי לא תקין.
נעמה זרביב: ביקשת שנביא מגוון, ביקשת שנציף דברים, זו הנקודה פה, עאידה, לא שאת מכסחת אותי, כשאת סוגרת לי את הזום בוועדה הקודמת, זה הנקודה לשאול באמת, איפה אנחנו מקיימות דיון עם נשים שחושבות - -
עאידה תומא סלימאן: איזה ועדה קודמת שסגרתי לך את הזום?
נעמה זרביב: בוועדה הקודמת סגרת לי את הזום, ביקשתי להגיב, השמצת אותי, אני לא אכנס לזה.
עאידה תומא סלימאן: אני השמצתי אותך?
עאידה תומא סלימאן: לא, לא, לא, לא השמצתי אותך, תפסיקי עם זה, אני מבקשת, את רוצה לדבר, אני נותנת לך את זכות הדיבור, יש לך את זכות הדיבור, אבל את עכשיו משתמשת בזכות הדיבור, כדי להשמיץ אותי וזה לא מקובל.
נעמה זרביב: סבבה.
נעמה זרביב: אוקי, סבבה, אני אשלח לך רק את התמונה שאחר כך של המצגת מהפעם הקודמת, אבל לא משנה, לא משנה, יכול להיות שמזכירת הוועדה לא העבירה לך, שביקשתי להגיב, לא נורא, בואי, נעבור הלאה, עזבי, אני לא בקטע הזה, בסדר.
נעמה זרביב: יש פה שאלות שצריכות להישאל, איפה מקום לנשים שחושבות שונה, איפה מקום לנשים שחושבות ששריון פוגע בנו כנשים, איפה מקום להקשיב לנשים שחושבות שהפרדה פוגעת, שחינוך לשוויון מגדרי הוא מחיקה של מהות נשית, איפה המקום לנשים שחושבות שצריך לחזק את ערך המשפחה, לנשים שנקראות פמיניסטיות משפחתיות, את השאלה הזאתי, אני שמה כאן, לא רוצה לדבר על איפה מקום בכלל, לנשים שהן מימין, הצגתם מגוון, אבל כל המגוון שהוצג כאן, הוא לגמרי דעות של שמאל, אז יש גם פמיניסטיות אחרות ואני מצפה שיהיה לנו מקום בוועדה לדיון ואני מוכנה לשמוע את התשובה, איפה אתם רואים שבאמת יש פתיחות לשמוע גם דברים כאלה?
עאידה תומא סלימאן: אני מקבלת את השאלה, מחזירה אותך לעצם העובדה שנרשמת עכשיו וקיבלת זכות דיבור והיו גברים מארגונים שהגיעו, כדי לדבר בוועדות האלה, את האנטיתזה של עיקרון השוויון המגדרי וניתנה להם זכות הדיבור, אז אני מאוד אוהבת.
נעמה זרביב: אז יפה, זה מצוין.
עאידה תומא סלימאן: שנייה, אני הקשבתי, תקשיבי לי בבקשה, גם לי יש זכות לדבר.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהגיע הזמן להפסיק להתלונן על דבר שהוא לא קיים, אם הכוונה שלך הייתה על זה שהגשת איזושהי מצגת שאני לא הסכמתי לפרסם, אז אני לא זכור לי דבר כזה.
עאידה תומא סלימאן: והדבר השני, שאם הגשת את המצגת, והיה מקרה רק לפני שבוע, הציגו לי מצגת, חמש דקות לפני שאני נכנסת לדיון, כמובן, אני לא מאשרת חמש דקות לפני, זאת האחריות שלי.
נעמה זרביב: בסדר, אני מקבלת.
עאידה תומא סלימאן: כל מי שעומד בנהלים מתקבל בשמחה, אני לא אסכים עם מה שיגיד, אבל כמובן, אני אתן לו, או לה, להגיד את הדברים שלה, אחר כך אני אסתור את הדעה שלה, אבל אני אתן לה להגיד את הדברים.
נעמה זרביב: זה בסדר ואחרי שאת סותרת וזה בסדר, ואנחנו רגילות לזה, אז נמשיך, שיהיה אפשרות גם להגיב.
עאידה תומא סלימאן: לא, לא, לא, זה לא פינג פונג, זה הפריבילגיה שאני יושבת ראש ועדה, שאני מסכמת את הדיון, שאני מקבלת את ההחלטות.
נעמה זרביב: בסדר.
עאידה תומא סלימאן: בגלל זה נבחרתי לשבת במקום הזה וזה התפקיד שלי, אין מה לעשות, לפעמים כדאי להיות במעמד של כוח, מה לעשות, אני נהנית מזה.
נעמה זרביב: תודה, בסדר, אז תודה רבה ואני שמחה שהדברים מובהרים.
עאידה תומא סלימאן: תודה רבה, אני רוצה לתת לאורית סוליציאנו, ואחר כך פרופסור רבי יאיר ליפשיץ מעמותת "הלב הקדוש".
אורית סוליציאנו: תודה רבה כבוד היושבת ראש, אנחנו איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית, שחוגגות מצוינות 30 שנה, בעצם, מהוות קואליציה של תשעה ארגונים, שמתוכם שבעה ארגונים לוקלים ושני ארגונים ארציים, ארגון אחד שבראשו עומדת נאילה עואד, "נשים ונערות נגד אלימות" וארגון נוסף "תהל", סיוע לנשים דתיות וחרדיות, נגד אלימות מינית.
אורית סוליציאנו: מהמאבק באלימות מינית הוא מאבק משותף שגם לעיתים יש לו סוגיות שמעוררות אתגרים, אנחנו מאוד מנסות באמת, לשים עד כמה שניתן בצד, או לתת לפעול למען הדברים המשותפים גם כשיש מורכבות.
אורית סוליציאנו: דבר אחד למשל שמאוד חשוב לנו, הסוגייה של הדו-לשוניות, שכל דבר ייצא בערבית ובעברית, מאוד חשוב לנו בפרויקטים מסוימים שאנחנו עושים, לפתח את מה שאנחנו קוראות לו כשירות תרבותית, למשל, יש לנו פרויקט שאנחנו עושות כרגע, בתחום ההשכלה הגבוהה של סוגייה של מניעת הטרדות מיניות בהשכלה הגבוהה, אנחנו מבינות היטב שהעיניים הערביות פלסטיניות אינן העיניים היהודיות ולכן יש לנו מטרה להעביר את הצרכים הספציפיים של נשים ערביות וללמד ולהכשיר את המוסדות להשכלה גובהה, לקלוט ולהבין את זה ולא לקבל את היהודי כדבר הנורמטיבי.
אורית סוליציאנו: גם פיתחנו, כפי שכבוד יושבת הראש יודעת את הקוד הוולונטרי למניעת הטרדות מיניות, בשיתוף מכון התקנים ועשינו תהליך של שנה, לנסות לראות מה האתגרים הספציפיים שיש בחברה הערבית, כי הבנו שתרגום בלבד של הנוסח הוא לא מתאים, אז זה בהחלט עניין.
אורית סוליציאנו: אני כן חייבת להוסיף, יש לנו גם אתגרים שקשורים לעבודה עם נשים חרדיות, שלא תמיד התפיסות הם עיין בעיין, אבל מכיוון שהמאבק, אצלנו קודם כל זה המאבק באלימות מינית, זה עומד בראש סדרי העדיפויות ורב המחבר על המפלג ולעיתים כשאחד מהארגונים שלנו לא מסכים, או לא מעוניין להשתתף בדברים של הקואליציה, בגלל סוגיות דתיות, פוליטיות, או תפיסתיות, אז הם לא ישתתפו.
אורית סוליציאנו: אנחנו מבחינתנו קודם כל נפעל, כדי לקדם את המטרה ואנחנו פועלות 30 שנה בהצלחה אני חושבת מאוד טוב ואני אפילו חייבת להדגיש, שבשנים האחרונות עולה הצורך הגדול בשטח, להבין שאנחנו חייבות לתת הרבה יותר דגש לאוכלוסייה הערבית, כי בכל הארץ יש אוכלוסייה ערבית, מעבר לארגון בנצרת 'נשים ונערות נגד אלימות' ויש היום כבר בשלושה מרכזי סיוע לפחות, עובדות ערביות שאמורות לתת שירות למה שקורה בשטח והדבר הזה לדעתי, רק ילך ויגבר בשנים הקרובות, כי זה מה שצריך.
אורית סוליציאנו: אז אני חושבת שאנחנו דוגמה מאוד טובה לקואליציה שעובדת הרבה שנים עם האתגרים, עם המורכבויות הפוליטיות, אבל בסופו של דבר המטרה הגדולה היא הרבה יותר משמעותית מהפילוגים שלעיתים קיימים.
עאידה תומא סלימאן: תודה רבה, תודה, באמת אני כמישהי שגם חוויתי את השותפות הזו, הייתי הרבה שנים בהנהלה של האיגוד כנציגה של מרכז הסיוע בנצרת.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שעברנו הרבה עליות וירידות, אבל תמיד יכולנו לשמור על השותפות.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכל שותפות כזו היא מסע שינוי גם אישי של השותפות, זה מסע שאי אפשר להתעלם ממנו, דרך המפגש הזה, אם פותחים את העיניים ואת האוזניים, מצליחים לעשות גם את השינוי הפנימי.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת לתניה מורקס מפורום 'דבורה', ואחריה ליאור מ'הליגה לידידות' ואני לא שכחתי אותך עיישה, אבל בגלל שאת נמצאת איתנו, אני משאירה אותך לסוף.
תניה מורקס: שלום, תודה רבה, יו"ר הוועדה, חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, דיון חשוב מאוד ומרתק.
תניה מורקס: אני אהיה ממוקדת בדברים שלי, אנסה לא לחזור על כל מה שנאמר כאן לפניי.
תניה מורקס: אז כמובן, שאנחנו יודעות שהגיוון הוא תורם לקבלת החלטות מאוזנות יותר ורלוונטיות לאוכלוסיות שונות.
תניה מורקס: רצית שנדבר על הצלחות ואתגרים, אז אני חושבת שבשנים האחרונות במיוחד לאור הקורונה, אנחנו רואות חבירה יחד של ארגונים שונים, שמבינות שאפשר למנף את הכוח הקולקטיבי שלנו לקמפיינים שונים ויצירת לחץ לשינויים, כולל הכנסת יותר אנשים לעמדות קבלת החלטות, לטיפול בבעיות חברתיות בוערות, כמו אלימות מגדרית וכו'.
תניה מורקס: יש כוח עצום בקריאה משותפת של ארגונים שונים, למשל, נגד אלימות פנים מדינתית וקריאה להרגעה, במיוחד כמו שראינו ב"שומר חומות" ושמירה על חוסן לאומי.
תניה מורקס: אנחנו הצענו לחברות כנסת לצאת בקריאה משותפת כזאתי נגד אלימות בערים המשותפות, בתחילת "שומר החומות" ולצערי, הם לא ממש 'הרימו את הכפפה'.
תניה מורקס: אני חושבת שכמו שנאמר פה יש חשיבות רבה בקריאה משותפת שיוצאת מהמשכן, לאחדות לאומית, ליצירת חוסן קהילתי והייתי שמחה מאוד לראות את זה קורה יותר ויותר, אני יודעת שיש דיבור יותר בין חברות הכנסת ואני חושבת שזה צריך להיות כמו שנאמר כאן, לא רק חברות כנסת, אבל אפשר להתחיל משם.
תניה מורקס: יש ניסיונות ליצור ארגוני גג, כמו המטה הפמיניסטי שהוזכר פה, שוויון ולבנות אלטרנטיבה שזה ארגונים שמנסות להפעיל ארגונים שונים, פעילות ונשים מובילות מתחומים שונים ואוכלוסיות שונות, כדי לקדם נושאים בוערים, בעיקר בהקשר של קידום נשים ושוויון מגדרי.
תניה מורקס: אז כמה דוגמאות קונקרטיות, זה קריאה שאנחנו פורום דבורה יצאנו בתחילת הקורונה, לדיון דחוף בוועדה הזאתי, להחזיר בחזרה את השרה לשוויון חברתי לקבינט הקורונה והצטרפו אלינו לא מעט ארגונים, יש את הקמפיין של המטה הפמיניסטי לשעת חירום, להכללת נשים בוועדת המל"ל הראשונה, שאחריה באמת צורפו נשים.
תניה מורקס: קמפיין של "שבות משוות" על פערי שכר.
עאידה תומא סלימאן: תניה, אתם ארגון משותף?
תניה מורקס: אנחנו לא ארגון משותף.
תניה מורקס: אני הייתי שמחה מאוד, אנחנו ארגון גג, אנחנו ארגון א-מפלגתי, מאוד חשוב לנו לשים על זה דגש.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכל הארגונים שנמצאים פה הם א-מפלגתיים.
תניה מורקס: מעולה.
תניה מורקס: אני עוד שנייה אגע בדברים שהם קשים, אם את רוצה נקפוץ ישר לשם.
תניה מורקס: בסדר גמור.
תניה מורקס: אז אנחנו ארגון שעוסק בקידום נשים בתחומי מדיניות חוץ וביטחון לאומי, אחד האתגרים המרכזיים שלנו זה מציאת יותר ויותר נשים מקהילות ואוכלוסיות שונות, שרוצות לקחת חלק בתחומים האלו ואני מאוד הייתי שמחה לראות יותר נשים מקהילות שונות תחת פורום 'דבורה'.
תניה מורקס: אין ספק שיש אי-הסכמה ויש קשיים בנוגע לסוגיות ליבה ובמיוחד בהקשר של הסכסוך.
תניה מורקס: לנו כארגון קשה לנו לחתום כארגון, כשיש נגיד מכתבים משותפים, למשל, מכתב אחרון 1325, אנחנו לא נצא כארגון נגד צבא הכיבוש, יש לנו נשים שהן עדיין משרתות, פורשות ומשרתות בארגוני הביטחון, כל אחת עם הדעות האישיות שלה, אבל אנחנו ארגון גג שמקדם נשים שייקחו חלק בתחומי הביטחון והמדיניות ואני חושבת שזה אתגר מרכזי שיש לנו כארגון.
תניה מורקס: אני הייתי שמחה לחבור ליותר ארגונים, לקדם יותר נשים שייקחו חלק סביב שולחן ההחלטות, במיוחד בתחומים המדיניים ביטחוניים ועוד משהו שרציתי להגיד ולא נאמר כאן קודם, זה שאני חושבת שיש כאן אתגר מרכזי לארגונים שונים על משאבים משותפים, אם אנחנו מדברים על תקציבים יש תקציבים מאוד זעומים לארגוני נשים, במיוחד ארגונים שמתעסקים בקידום נשים במוקדי קבלת החלטות ואנחנו מתחלקות בזה, במקום להשתתף ולקחת שותפות בעניינים האלה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שדווקא זה לא במקרה שאני שאלתי אם אתם ארגון משותף, כי אני יודעת שחלק מהאתגרים שעומדים בפני ארגונים משותפים זה גם כן האג'נדה של הארגון עצמו, כלומר, הרבה פעמים האג'נדה היא מהווה את ה- אני אדבר אחר כך על הנושא של טרמינולוגיה וטרמינולוגיה אני מאמינה שמילים הם עמדה וטרמינולוגיה זה עמדה והרבה פעמים הטרמינולוגיה וחוסר הבנה עד כמה הטרמינולוגיה שמשתמשים בה יכולה לפתוח דלתות, או לסגור דלתות בפני עבודה משותפת, היא האתגר העיקרי ואני ישבתי והקשבתי טוב מאוד ואני יודעת שלחלק יש רגישות כאשר אומרים כיבוש, אבל לי יש רגישות כאשר מדברים על אירועים שנוגעים בחיי אדם כמבצע בשפה צבאית ואני יכולה לתת עוד הרבה דוגמאות על טרמינולוגיה שכן יכולה לחבר וטרמינולוגיה שיכולה לפלג ולא למצוא את המשותף בתוכם.
עאידה תומא סלימאן: פרופסור רבי יאיר ליפשיץ ואחר כך ליאור.
יאיר לפיד: שלום וברכה, שמח להיות פה ותודה על ההזדמנות.
יאיר לפיד: אני רוצה להגיד שהאתגר האמיתי הוא שיהיו יותר גברים בכל הארגונים האלה, אני יכול לספר שמזמינים את אשתי כל פעם לדיונים לוועדות כאלה, או אחרות לקידום מעמד האישה, היא אומרת יהיו שם נשים או גברים, אם יהיו שם נשים, אז חבל על הזמן, זה לדבר עם המשוכנעות.
עאידה תומא סלימאן: לא כולן משוכנעות, כבוד הרב.
עאידה תומא סלימאן: תאמין לי.
יאיר לפיד: אני בטוח שאלה שבאו היום לדיון הן המשוכנעות, בטוח שעוד יש הרבה שלא משוכנעות ואותן צריך לשכנע, אבל אני חושב שהאתגר אולי הכי גדול, זה לשכנע חלק גדול מהגברים, הנשים משוכנעות, הבעיה זה בצד הגברי, זה נקודה אחת ונקודה שנייה, שבתלמוד שהוא הספר החשוב של היהדות יש משפט שאנשים שוכחים אותו, "נתן הקדוש ברוך הוא בינה יתרה באישה, יותר מבאיש", צריך לזכור את זה וזה יקדם אותנו רבות.
עאידה תומא סלימאן: באמת, תודה, אני חייבת להגיד שאני חושבת שיש חלק מהנשים שהפנימו כל כך עמוק את המנגנונים של הפטריארכיה שהן בעצמן עדיין צריכות שכנוע ויש גברים שהם שותפים אמיתיים, לפחות בדרכי היו הרבה שותפים כאלה למאבק.
עאידה תומא סלימאן: ליאור גלוסקא, "הליגה לידידות" ואחריה אחרונת הדוברות, עיישה זיאדנה מאג'יק.
ליאור גלוסקא: תודה, חברת הכנסת עאידה.
ליאור גלוסקא: ליאור גלוסקא, מ'הליגה לידידות', ביחד עם עביר סלימאן מורקוס ועוד חברות הנהלה.
ליאור גלוסקא: אני הנשיאה של 'ספורט מקדם שלום', של 43 מדינות בעולם, שם יש שיתוף פעולה בין כל מיני מדינות, כולל את אירופה, ארצות הברית, ארצות ערב, הדגל העיקרי שלנו, זה החברה המשותפת, בחרנו בתחום של ספורט, שנקרא כדור רשת, זה עיקר עיסוקנו, אבל לא רק בספורט, אנחנו גם נותנות עוד הרבה דברים ותכנים שונים, מנערות, אנחנו מתעסקים במיקוד מגדרי, נערות ונשים ואני לא רוצה להרחיב על כל העשייה שלנו, חלקה היא פומבית, חלקה אנחנו לא מפרסמות, מטעם ביטחון של נשים וילדות, אבל את שואלת מה האתגרים, אני מוצאת שהאתגר העיקרי שלנו, זה החברה היהודית שהיא בהרבה פעמים מרוחקת, מתנשאת, פטרונית, יודעת הכול, כל התשובות, יודעת איך צריך לעשות הכול, איזה תוכניות צריך לעשות וזה עיקר הקושי שלנו.
ליאור גלוסקא: ב'ליגה לידידות' הרוב זה החברה הערבית, על צביעה וגווניה, מכל החברה הישראלית.
ליאור גלוסקא: תוכניות שלנו מותאמות לחברה הערבית, קורסי ההכשרה שלנו הם לחברה הערבית, כשבעצם אנחנו מעצימים, אם אנחנו רוצים לדבר על חברה צודקת ושוויונית, אנחנו צריכים לעשות קודם כל לעשות שיהיה שוויוניות ולהעצים את הנשים בחברה הערבית שלא קיבלו את אותם תנאים ואת אותם אפשרויות כמו החברה היהודית, אז זה א'-ב' של זה.
ליאור גלוסקא: עכשיו, יש פה כל מיני עמותות וחברות שאומרות חברה משותפת ובלה בלה בלה בלה, זה הרבה פעמים זה לא בר מציאות, כי בשטח זה או שבאות מלא יהודיות ומיעוט ערבי, או שבאות מלא ערביות ומיעוט יהודי.
ליאור גלוסקא: האתגר הוא לדעתי ומה שצריך לעשות, זה קודם כל, להעלות את הרף בחברה הערבית למה שצריך, כי לפעמים החברה היהודית יש לה עודף מותרות והיא אינה פנויה בכלל להכיר את השכנים שלה ובשלב יותר מאוחר לעשות מפגשים.
ליאור גלוסקא: לנו יש תוכנית מאוד מיוחדת שאנחנו עושים אותה כבר שנתיים, אנחנו לא מפרסמים אותה יותר מידי, זה של נערות וזה בעצם קבוצה אחת של יהודיות וערביות שנפגשות, הן עושות גם ספורט, הן גם עושות להכיר אחת את השנייה מבחינת החגים, מבחינת שגרירות צעירות לשלום, האימהות שלהן משותפות לתוכנית הזאתי וגם שם יש המון המון אתגרים, זאת אומרת, זאת תוכנית מאוד מוצלחת, זאת תוכנית פורצת דרך, אבל גם שם יש המון אתגרים, שהיהודיות הן בצד של, אוקי, זה מסע בכיוון אחד, היה נחמד שלום ולהתראות ובחברה הערבית זה, הנה יש לנו חברה לחיים, פה אנחנו מתמודדים עם תרבויות שונות ואני אשמח לסייע בכל דרך שתבחרו, אם תחליטו לעשות איזשהו משהו משותף, אז תודה רבה, תודה עאידה.
עאידה תומא סלימאן: עאישה.
עאישה זיאדנה: אוקי, טוב אז אני עאישה זיאדנה, מכפר לא מוכר - אומנמילה שבנגב, וכאן אני אנסה לא להרבות במילים, למרות שאני לפעמים עושה את זה ואני אנסה לקצר.
עאישה זיאדנה: אני עובדת באג'יק מזה כמה שנים טובות, התחלתי בתחום השותפות ערבית יהודית, כמשתתפת ואז כרכזת ואז ניהלתי את התוכנית עצמה ואני באה היום באמת, עם לב מאוד כבד מהאירועים שהיו בנגב ביום חמישי.
עאישה זיאדנה: מה שראיתי שם שאם אתה יהודי, לא משנה מה אתה עושה אתה מוגן, כי עמדנו אנחנו ויהודיות שם, אחד לצד השנייה, תקפו את הערביות והיהודיות נשארו שם לצלם את מה שקורה, לפחות הן צילמו שזה היה טוב, אבל מי שהולך למעצר זה בדואית, לא משנה ערבייה, בדואית, פלסטינית, לא משנה, אבל ערבייה, ומי שנשאר שם זה יהודיות, אז כאילו זה נקודה ראשונה שבאמת, אני רוצה להעביר כאן וזה היה ממש מפחיד, עאידה את היית שם, בטח את חווית את החוויות הקשות שהיו לנו שם.
עאישה זיאדנה: היום אני עובדת באג'יק ואני לא באה כדי לשווק את אג'יק כאן, אבל באה לשתף את החוויה האישית שלי.
עאישה זיאדנה: שאני נמצאת שם אני מרגישה שאני בעולם מתוקן, שכאילו עכשיו אני נמצאת בתוך הבועה היפה הזאת, שיש לי שותפות עם יהודים שנמצאים כאן והכול טוב והחיים יפים ומלבלבים נחמד וטוב שם, אני יוצאת ואז אני רואה את המציאות של החברה הישראלית בפועל.
עאישה זיאדנה: אג'יק הוא לא מיקרוקוסמוס של החברה הישראלית לצערי, ששם.
עאישה זיאדנה: אני מגיעה מכפר לא מוכר, שזה למי שלא מכיר, זה כפר בלי תשתיות, בלי מים, בלי חשמל, בלי כבישים, בלי בתי ספר, בלי מרפאות, בלי כלום תכלס, רק אנשים טובים ובארגון אני אישה שמכתיבה מדיניות, אני אישה מאוד דומיננטית וחזקה ואני מודה בזה, שאני חוזרת לכפר, אני הילדה שחסרת אונים וזה מאוד תחושה שמעיקה על הלב לחיות בה, זאת לא תחושה שהיא קלה לעיכול, כי אין לי הרבה מה לעשות, ותכלס כאילו מה שאני מרגישה וחווה, סליחה.