GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמית פל: אני עושה גם דברים אחרים: אנחנו מנסות להקים עכשיו בית מאזן דרך סוטריה, שיהיה בנוסף לבתים המאזנים האחרים לקהילה הטרנסית, מתוך הבנה שלפעמים מאוד קשה להיות במסגרות אשפוז רגילות.
עמית פל: הייתה גם כוונה לעשות מחלקה כזאת באחד מבתי החולים וזה כרגע ירד.
עמית פל: שוב, כמענה נוסף ולא כמענה בלעדי, צריך שתהיה גם מסגרת כזו.
עמית פל: כך גם מסגרות טיפוליות ייעודיות, ואני יודעת שעובדות על זה.
עמית פל: אני הייתי בהשתלמות במרכז לטיפול הקשת הטרנסית בהמבורג - בניין ענק בפקולטה לרפואה, ששם נותנים את כל הטיפול שצריך, וזה פשוט היה מאוד מרגש.
עמית פל: ניסיתי להכניס עבודה גם בצבא, של עצמי, נגיד, במילואים.
עמית פל: אני יודעת שהצבא מאוד מתקדם והוא מטפל נפלא, ויש אנשי מקצוע טובים, אבל כל מי שמרכזת את התחום זאת מש"קית, שכמה שהיא עושה עבודה מעולה - אני עדיין חושבת שצריך קצת יותר.
עמית פל: אלה הדברים שרציתי להגיד.
עמית פל: אני רק רוצה להגיד בנימה אישית: אני סיימתי ועדה להתאמה מגדרית לפני חצי שנה.
עמית פל: אני בת 51.
עמית פל: הניתוח שלי ביולי 2025, ואני חושבת שזה לא יכול להימשך ככה.
עמית פל: תודה.
גבי לסקי: תודה רבה, עמית.
גבי לסקי: שרית בן שימול, בבקשה.
שרית בן שימול: בוקר טוב.
שרית בן שימול: אני שרית בן שימול ואני מנהלת את ארגון ברית הלביאות - ארגון של הורים לילדים טרנסג'נדרים ומגווני מגדר.
שרית בן שימול: אני אמא לילד טרנס בן 21.
שרית בן שימול: בארגון שלי חברות וחברים משפחות עם ילדים מגיל 3 ועד גיל 24, ועוד.
שרית בן שימול: אחר כך הם כבר פחות תחת הארגון שלנו.
שרית בן שימול: אני חושבת שצריך רגע לשים על המפה את השיח סביב הילדים האלה, שהם קיימים בתוך הקהילה ואי אפשר להמשיך להתעלם מהם.
שרית בן שימול: צריך להבין שגיוון מגדרי קיים, ללא כל קשר - לא לגיל ההתבגרות, לא להתפתחות מינית, לא לגובה, לא למשקל, ולא לאיזו משפחה גדלת בה.
שרית בן שימול: ילדים מרגישים חוסר התאמה למין הביולוגי שלהם מהרגע שהם מתחילים להבין את עצמם ומתחילים לראות שיכול להיות שמה שהחברה רואה בהם - הם רואים משהו אחר.
שרית בן שימול: נכון, יש גם כאלה שמגיעים לתובנה הזאת בגילאים מאוחרים יותר, סביב גיל ההתבגרות או בגילאים הרבה יותר בוגרים; זה לא סותר.
שרית בן שימול: אבל צריך לשים את השיח שבסופו של דבר, נכון להיום, המודעות חייבת לעלות לעובדה הזאת, שיש ילדים מגילאי שנתיים, שלוש, חמש, שבע.
שרית בן שימול: גני ילדים, בתי ספר, יסודי, חטיבה, תיכון וצבא, והילדים האלה צריכים לקבל מענה.
שרית בן שימול: הקשיים שיש כרגע לילדים האלה, הם בכמה מישורים: הראשון הוא בעצם במשרד החינוך.
שרית בן שימול: אין היום, כמו שנאמר, שום נוהל מובנה ומסודר שנותן מענה שהוא לא במשיכה, אלא בדחיפה.
שרית בן שימול: שמישהו מוריד הנחיה מה צריך לעשות, אם כרגע מגיעה משפחה ולילד יש צורך שיפנו אליו בלשון פנייה אחרת.
שרית בן שימול: זה רק אם אותה גננת תגדיל ראש, או אותה מורה תתחליט להיות צדיקה, או אותה מנהלת תחליט להיות לוחמת.
שרית בן שימול: אז היא תפנה, והיא תוכל להזמין את חוש"ן (ארגון החינוך וההסברה של הקהילה הלהט"בית), היא תוכל להזמין ארגונים כדי שיתנו הדרכה, והיא תוכל לפנות גם למשרד החינוך כדי לקבל מענים שגם קיימים בתוך משרד החינוך.
שרית בן שימול: אבל אף אחד לא גורם לאותה מורה לבוא ולפנות ולקבל את המענים האלה.
שרית בן שימול: כך שהילדים האלה בעצם מסתובבים עם איזושהי תחושה שגם ככה קשה להם להביע את עצמם וקשה להם להביא את עצמם לידי ביטוי, וכשהם כבר מדברים את זה, הם לא מקבלים בעצם שום מענה.
שרית בן שימול: לא פעם אנחנו מקבלות תשובות של - חכו, זה לא הזמן עכשיו לצאת, זה לא הטיימינג הנכון.
שרית בן שימול: אנחנו נמצאים לפני מסיבות בת מצווה, זה לא הזמן לדבר על זה עכשיו.
שרית בן שימול: יש פה צורך קיומי.
שרית בן שימול: הילדים האלה לא עושים את זה כי זה מגניב.
שרית בן שימול: הילדים האלה לא באים ומביעים את חוסר ההתאמה המגדרי שלהם כי זה קול, משהו חברתי או נורא נחמד.
שרית בן שימול: זה לא לעשות פירסינג באוזן.
שרית בן שימול: זה להיות בגוף הלא נכון.
שרית בן שימול: זה להבין שהנשמה שלך מתקיימת בגוף הלא נכון.
שרית בן שימול: הילדים האלה צריכים לקבל מענים - הן בעולמות החינוך, שזה אומר מעבר חברתי, לפנות אליהם בלשון הפנייה המבוקש, לפנות אליהם בשם שלפעמים הם בוחרים לשנות.
שרית בן שימול: לתת להם מענים מבחינת מה שקורה בתוך כל מסגרות החינוך, מהיום הראשון ועד שהם מסיימים את בית הספר והלאה.
שרית בן שימול: איך להגיע לשירותים, איך לצאת לטיולים שנתיים, תלבושת בית ספר שהם יוכלו ללבוש מה שהם רוצים, חלוקה מגדרית שיש בתוך בתי הספר - באיזה שיעור ספורט הם חייבים להשתתף; האם הם חייבים להיות בשיעור של בנות או של בנים.
שרית בן שימול: ואם אני א-בינארי?
שרית בן שימול: ואם אני לא מגדיר את עצמי באופן בינארי - נולדתי כנקבה ואני מזדהה כזכר?
שרית בן שימול: אז מה אני אמור לעשות?
שרית בן שימול: למה אין לי את אפשרות הבחירה?
שרית בן שימול: אני יכולה לדבר יומיים רק על מה שקורה במשרד החינוך.
שרית בן שימול: אני רוצה להעלות עוד שתי נקודות סופר חשובות.
שרית בן שימול: בעולם של מערכת הבריאות: מערכת הבריאות, כמו שכבר נאמר פה - להיכנס לוועדה להתאמה מגדרית מתחיל רק מגיל 18.
שרית בן שימול: צריך להבין שהילדים האלה הרבה פעמים נמצאים בליווי ובטיפול כבר הרבה מאוד שנים, הם כבר קיבלו את האישור של אנשי הטיפול ושל כל הגורמים שבדקו שאכן מדובר במשהו עקבי ולא משהו חד פעמי.
שרית בן שימול: אף אחד לא בא לעשות שום שינוי כי בוקר אחד קמתי והחלטתי שמשהו לא נראה לי.
שרית בן שימול: הילדים האלה מלווים על ידי אנשי מקצוע, על ידי עובדות סוציאליות שמתמחות בנושא, פסיכולוגים ופסיכיאטרים, כדי לזהות ולהבין שאכן מדובר בדיספוריה מגדרית.
שרית בן שימול: מה שישפר את איכות החיים שלהם, זה שיאפשרו להם לחיות במגדר הנכון.
שרית בן שימול: וכן - לפעמים זה גם כולל טיפול רפואי.
שרית בן שימול: טיפולים הורמונליים יש אפשרות לעשות היום, במחלקות אנדוקריניות במגוון בתי חולים בארץ.
שרית בן שימול: אבל לגבי כל מה שקשור לניתוחי התאמה מגדרית, הם צריכים להמתין לגיל 18.
שרית בן שימול: אני רק אתן נקודה אחת פה: ניתוח להתאמה מגדרית לבנים, FTM (נקבה אל זכר) שנולדו כנקבות ורוצים להתאים את החזה הנשי לחזה גברי, מבוצע בארץ באופן פרטי מגיל 14.
שרית בן שימול: זאת אומרת שמשפחה שיש לה את האפשרות הכלכלית או ביטוח רפואי מספיק מפואר, יכולה לאפשר לילד שלה לעקור מתוכו את הנגע הזה שהוא לא יכול להסתובב בגללו ברחוב, וללכת ולעשות את אותו ניתוח על ידי מיטב המומחים והמנתחים - לעשות את זה בגיל 14 כבר.
שרית בן שימול: אבל אם ידך לא משגת, והמשפחה שלך לא יכולה להרשות לעצמה, אז לך תמתין לגיל 18, תתחיל את התהליך של הוועדה בגיל 18, כדי שאולי בעוד שנתיים, שלוש, ארבע, יאפשרו לך לעשות את הניתוח הזה.
שרית בן שימול: נושא נוסף בעניין הבריאות - אני מציגה את הדברים שרלוונטיים לילדים המאוד צעירים.
שרית בן שימול: זה הנושא של שימור פוריות.
שרית בן שימול: היום, במגוון תחומים אחרים, במידה וילדים צריכים לעבור איזשהם הליכים רפואיים כאלה או אחרים, מאפשרים להם על ידי המדינה לשמר פוריות, כדי שבמידה ולכשיתבגרו הם יחליטו שהם ירצו ילדים ביולוגיים, תהיה להם אפשרות לממש את היכולת להביא ילדים ביולוגיים.
שרית בן שימול: אצלנו, זה משהו שצריך לממן באופן פרטי.
שרית בן שימול: המימון הוא הרבה מאוד כסף.
נעמה לזימי: יש לך ידע על עלויות?
נעמה לזימי: כמה זה עולה?
שרית בן שימול: בוודאי שיש.
שרית בן שימול: עלות של שימור פוריות היא 16 אלף שקל לנקבות שצריך לשאוב מהן ביציות - שלא לדבר על ההליך הכירורגי המורכב שצריך לעבור כדי לעשות את זה.
אלישע אלכסנדר: כ-23 אלף.
שרית בן שימול: לזכרים צריך לקחת בחשבון שאמנם ההליך של שאיבת הזרע הוא פשוט, עד כמה שהוא מתסכל, אבל השמירה שלו - כל שנה צריך לשלם על זה.
שרית בן שימול: אז, כשעושים שימור פוריות לנערה בת 15 ששאבו ממנה זרע והיא צריכה לשמור אותו 15 שנה עד שתחליט לממש את זה, זה עוד נושא שהוא מורכב ובעייתי, ואין לו נכון להיום מענה.
שרית בן שימול: בעולם של משרד הפנים: הנושא של שינוי סעיף המין בתעודת הזהות.
שרית בן שימול: שינוי סעיף המין בתעודת הזהות מתבצע או מגיל 18, או מגיל 16 במידה ומגישים.
שרית בן שימול: צריך לגשת לוועדה להתאמה מגדרית כדי לשנות סעיף מין בתעודת הזהות, כשאני לא מצליחה להבין מה הקשר, אבל נגיד.
שרית בן שימול: מה עושה אותו ילד בן 8 שנולד כנקבה, מסומן כנקבה בכל המערכות - הן בתוך המערכות של קופות החולים, הן בתוך כל המערכות של בית הספר?
שרית בן שימול: הוא חי את חייו בהתאמה חברתית, שכולם מכירים אותו בדיוק במגדר הנכון לו, ובכל רגע נתון הוא חשוף לסכנה לצאת מהארון, כי בכל המקומות ובכל המערכות הוא מופיע בעצם במין הביולוגי שהוא נולד בו.
שרית בן שימול: זה נושא שכשניסינו להגיע לאיזושהי עמדה בוועדה שהייתה בשנה שעברה והגיעו למסקנות, אז אמרו - אוקי, אפשר אולי להוריד את זה לגיל 15, כדי שכשהם מקבלים את תעודות הזהות בגיל 16 לא יצטרכו מיד לגשת ולשנות את סעיף המין בתעודת הזהות.
גבי לסקי: אני רוצה לשאול שאלה: נמצאת פה עו"ד דפנה גוטליב ממשרד המשפטים.
גבי לסקי: שאלה בעניין הזה: עלו פה כבר כמה שאלות בנוגע למשרד החינוך וילדים יותר קטנים.
גבי לסקי: אני לא חושבת שהוועדה דנה בעניינים האלה, נכון?
דפנה גוטליב: יש פה נציגות של משרד החינוך שתוכל להסביר את זה אולי טוב ממני.
דפנה גוטליב: בצוות המקורי משרד החינוך כן היה, אבל לקראת השלמת העבודה משרד החינוך יצא בעצם מהצוות.
דפנה גוטליב: אז במסקנות הסופיות אין לנו התייחסות לנושאים של משרד החינוך.
גבי לסקי: אין התייחסות של משרד החינוך?
גבי לסקי: אז אחר כך נדבר עם משרד החינוך על זה וכנראה שאנחנו נצטרך לעשות גם הבנה ודיון בעניינים הספציפיים האלה, שקשורים לצעירים יותר.
גבי לסקי: אני עכשיו רוצה לעבור לטיטי קטן מעל"ם.
טיטי קטן: שלום לכולם.
טיטי קטן: אני טיטי קטן, אני רכז בלב 24/7 בחיפה, של עמותת על"ם.
טיטי קטן: הדבר שאני רציתי להעלות היום זו הפרדה מגדרית בתוך מענים לאוכלוסיות בסיכון בכלל, ובטח לנוער וצעירים על רצף הזנות.
טיטי קטן: אני יכול לדבר מהחוויה האישית, קודם כל.
טיטי קטן: אני בן 36, אני טרנסג'נדר בעצמי, אני גם אחראי על מרחב הטרנס אצלנו בפרויקט.
טיטי קטן: אני חושב שהקושי המרכזי שלנו היום עם הסוגיה של ההפרדה המגדרית קשור בעובדה שהצעירים והצעירות שלנו, עוד לפני שהיה להם רגע להניח את הראש, שמישהו בכלל יפגוש אותם, יגיד להם שלום ויבין מיהם, מהם ומה הם צריכים - הם צריכים קודם כל להחליט אם הם בן או בת.
טיטי קטן: לפי זה הם יכולים לקבל את השירותים שמגיעים להם, וגם זה, כמו שאנחנו מכירים - צעירה יכולה להעיד על עצמה שהיא טרנסית ובכל זאת להיות מנועה מלקבל מענה.
טיטי קטן: אני יכול להגיד שאצלנו בלב חיפה, במהלך כל השנים האחרונות המענה היה מעורב מגדרית.
טיטי קטן: הדבר המרכזי שאנחנו רואים זה שזה מאפשר.
טיטי קטן: אני לפני כמה ימים עשיתי אינטייק לצעיר, שסיפר לי שיש לו שאלות ביחס לזהות המגדרית שלו.
טיטי קטן: שאלתי אותו אם הוא טרנס, טרנסית או מה בדיוק.
טיטי קטן: הוא אמר לי - אני, עוד לא היה לי רגע לנשום.
טיטי קטן: ואני חושב שיש בזה משהו שמתמצת מאוד את החוויה.
טיטי קטן: בסופו של דבר, במקום שתהיה לנו מדיניות של דלת פתוחה אנחנו נאלצים להעביר את אותם צעירים וצעירות את המסכת הזאת, שבתוכה הם צריכים לקבל איזושהי החלטה שהיא לא מחוברת ולא קשורה למקום בחיים שבו הם נמצאים, ועל פי זה לקבל או לא לקבל את השירותים שמגיעים להם.
טיטי קטן: אני חושב שהדבר המרכזי שאפשר להגיד - בטח במצבי סיכון מתקדמי, שלצערי זו מנת חלקם של לא מעט אנשים על הקשת הטרנסית, בטח בגילאים הצעירים ובטח מהחברות היותר מסורתיות - ההפרדה הזאת, להגיד שיש לנו מענים לנשים, יש לנו מענים לגברים וגם אם לצורך העניין יש תוכניות להקים מענים ייחודיים לאוכלוסייה הטרנסג'נדרית, בסופו של דבר מה שאני רואה שההפרדה הזאת מייצרת כבר היום, הלכה למעשה, זה שאנחנו מכניסים את הצעירים והצעירות האלה למצבי סיכון.
טיטי קטן: אנחנו מגבירים את תחושת הבדידות שלהם, אנחנו מקשים עליהם לדמיין שהם יכולים לקבל מענה, שהחיים שלהם מתישהו יוכלו להיות אחרת.
טיטי קטן: בטח במקום שמיועד לסייע להם ולהיות עם דלת פתוחה, אז גם שם אנחנו מערימים עליהם קשיים ולחצים.
טיטי קטן: אני חושב שבסופו של דבר, צריכה להיות אפשרות הבחירה לכל צעיר או צעירה, לבחור אילו מענים היא מעוניינת לצרוך, ביחס למקום שלה בחיים ולאופן שבו היא או הוא מבינים מה הכי נכון להם באותו רגע, וכמובן גם מה הכי פחות מסכן אותם שזה עוד אספקט שכדאי לדבר עליו.
טיטי קטן: אני חושב שזה חשוב שיהיו גם מענים ייחודיים לקהילה הטרנסית, אבל בסופו של דבר יש גם הרבה מאוד צעירים וצעירות שלא יצרכו מענים כאלה בגלל שזו סכנת חיים.
טיטי קטן: גם זה דבר שאנחנו צריכים להחזיק בראש.
גבי לסקי: תודה, טיטי.
גבי לסקי: נמשיך עם על"ם.
גבי לסקי: יש פה גם את סאהר מונדאר.
סאהר מונדר: הי לכולם.
סאהר מונדר: אני רוצה להסביר לכם כמה דברים שקורים לי פה במדינה שלנו.
סאהר מונדר: אני גרה פה כטרנסית.
סאהר מונדר: אני לא רואה שיש לי ביטחון.
סאהר מונדר: קורים לי הרבה דברים בכביש - בחיפה, בתל אביב, בכל מקום.
סאהר מונדר: אני מתקשרת למשטרה, והמשטרה לא עוזרת לי.
סאהר מונדר: הם עושים לי בדיקה אם שתיתי אלכוהול, בגלל שאדם ערבי או גזען בא אלי לאוטו והרביץ לי.
סאהר מונדר: קרו לי הרבה סיפורים בחיים שלי.
סאהר מונדר: אני לא יודעת.
סאהר מונדר: אני מתרגשת מזה.
סאהר מונדר: אני אוהבת את ישראל אבל אני לא יכולה לחיות במקום שבו אין לי ביטחון.
סאהר מונדר: אני באתי מרמת הגולן כדי להסביר את זה, שאני צריכה ביטחון כלפיי.
סאהר מונדר: שכשמישהו יגיד לי משהו בכביש, המשטרה תעשה לו משהו.
סאהר מונדר: בגלל שאנחנו מבחינה נפשית לא בסדר בכלל.
סאהר מונדר: יש הרבה מה להגיד, אבל בשבילי אני מחזיקה את זה.
גבי לסקי: אנחנו שמחות שאת איתנו פה היום, ותודה על הנסיעה הארוכה שעשית בשביל להגיע לפה היום.
גבי לסקי: אני מבקשת מאור קשת מהאגודה למען הלהט"ב גם לדבר וגם להציג את הסקר שרצינו להציג.
אור קשת: כן.
אור קשת: אני אהיה קצר, כי אני אשמח לשמוע את משרדי הממשלה ואת ההתייחסות שלהם.
אור קשת: אני מודה גם לך, חברת הכנסת גבי לסקי ולנעמה לזימי, על היוזמה של הדיון החשוב הזה.
אור קשת: אני מודה גם לחברים ולחברות ממשרדי הממשלה, שמול חלקם יש לנו המון עבודה בשוטף.
אור קשת: אנחנו יודעים שיש להם הירתמות לנושא הזה.
אור קשת: תראו, ב-30-20 שנה האחרונות זה לא סוד שהמאבק של הקהילה הגאה התקדם מאוד קדימה, דרך סדרה של מאבקים תקשורתיים, משפטיים ופוליטיים.
אור קשת: אבל, צריך גם להודות בזה שבתוך אותיות הלהט"ב, האות טי"ת - הקהילה הטרנסית - איפשהו נזנחה ונשארה מאחור.
אור קשת: יש לזה כל מיני סיבות שזה לא המקום להיכנס אליהן, אבל אני חושב שהשליחות והמשימה שלנו - גם ארגוני הקהילה הגאה וגם נבחרות ציבור ומשרתי ציבור - זה לשים את הנושא של המאבק בטרנספוביה והמאבק להכרה ולשוויון של הקהילה הטרנסית בחזית המאבק של הקהילה הגאה.
אור קשת: זאת השליחות שלנו וזאת המשימה שלנו, והשאלה איך עושים את זה.
אור קשת: עכשיו, יש המון זירות שבהן יש אפליה והדרה.
אור קשת: יש אין ספור צרכים, וקשה באמת לדעת מאיפה להתחיל את הדיון הזה.
אור קשת: אני חושב שעל השולחן יש איזשהו עניין קונקרטי, שאפשר להתחיל בו.
אור קשת: זה עניין קונקרטי וצנוע, שנקרא הדו"ח הבין משרדי לקידום הקהילה הטרנסית.
אור קשת: זה מהלך פורץ דרך שקרה לפי שנה בממשלה: מינוי של נציגות משלושה משרדי ממשלה חשובים ובכירים, שיש להם זיקה רחבה מאוד לסוגיה הזאת, שעשו עבודה באמת מקצועית והגישו כבר לפני חצי שנה מסקנות לשרים הרלוונטיים.
אור קשת: צריך לומר: המסקנות האלה הן לא מסקנות רדיקליות.
אור קשת: כלומר, מראש, אני חושב שהצוות לקח לעצמו מנדט לעסוק בנושאים פנים משרדיים, שהם יותר מנהליים.
אור קשת: הם לא הלכו לכיוונים של חקיקה וכיוונים תקציביים, אלא הגישו המלצות שבעינינו הן מאוד טריוויאליות ופשוטות.
אור קשת: היום, חצי שנה אחרי שהדו"ח הונח בפני השרים, אנחנו עדיין מתקשים להבין מה בדיוק יצא ממנו.
גבי לסקי: אנחנו פה בדיוק בשביל שאנחנו נשמע גם כן מהמשרדים האלה.
אור קשת: אנחנו יודעים ששרי הרווחה והבריאות בחרו לאמץ את כל ההמלצות שנוגעות למשרדים שלהם, אבל אנחנו כן רואים שיש המון קשיים ביישום שלהן, ויש עיכוב ביישום שלהן.
אור קשת: מול משרד המשפטים, אנחנו אפילו לא מבינים איפה הוא עומד ביחס לאישור של ההמלצות.
אור קשת: האם הם מאמצים חלק מההמלצות, האם את כל ההמלצות?
אור קשת: מה בדיוק קורה?
אור קשת: אז שוב - יש כל כך הרבה דברים לעשות, אבל אפשר להתחיל מהעניין הקטן הזה: לקחת את הדו"ח זה ולהתחיל ליישם אותו בשטח.
גבי לסקי: אוקי.
גבי לסקי: תודה, אור.
גבי לסקי: אנחנו עוד מעט נגיע גם למשרדי הממשלה כדי שנשמע מה קורה עם ההמלצות.
גבי לסקי: מאחר שאנחנו ביום המודעות, באמת חשוב לי לתת לכל הארגונים אפשרות לדבר.
גבי לסקי: רובי מגן, מנהל המרכז הגאה.
רובי מגן: כן, תודה רבה.
רובי מגן: המרכז הגאה, שהוקם לפני 14 שנים, זה בעצם גוף עירוני.
רובי מגן: אני אספר שנייה בקצרה מה אנחנו עושים.
רובי מגן: שליש מהתקציב של המרכז הגאה הולך לקהילה הטרנסית ולפרויקטים של טרנסיות בזנות.
רובי מגן: אני רוצה רגע לשים את הדגש על ארבע זירות של נשים טרנסיות בזנות: באר שבע, תל אביב, חיפה וירושלים.
רובי מגן: אלה במקרה גם ארבע ערים שיש בהן בתים גאים.
רובי מגן: חלקם ממש גופים עירוניים שעובדים בתוך העירייה, בתוך הממסד, כדי לשנות את המציאות של אנשים להט"בים.
רובי מגן: אני רוצה רגע לפנות למשרדי הממשלה ולהזכיר את היכולת הגדולה מאוד שיש לנו, מתוך הממסד ומתוך גוף ממוסד ועירוני, להפעיל את כלל המערכת כדי לתת פיתרון כוללני.
רובי מגן: אני אספר רגע שרק בתל אביב, יש את המרכז הגאה, את הרשות לחוסן ושוויון מגדרי וחברתי שעובדת ישירות עם מנכ"ל העירייה.
רובי מגן: את מנהל שירותים חברתיים, שזו הרווחה שלנו, ואת מנהל חינוך.
רובי מגן: לכולנו יש גופים וכולנו מפעילים תוכניות לטיפול באוכלוסייה הלהט"בית ובאוכלוסייה הטרנסית.
רובי מגן: רגע לחשוב קדימה על המשך הצעדים, המשך התקצובים והמשך התוכניות.
נעמה לזימי: יש לי שאלה.
נעמה לזימי: במרכזים האלה, בערים המטרופוליניות - האם יש גם דמות בתוך המרכזים שמתמקדת באוכלוסייה הטרנסית?
נעמה לזימי: בחיפה אני יודעת שאין.
נעמה לזימי: למרות שיש מיקוד ויש אכפתיות.
רובי מגן: אז בתל אביב, כמובן שאנחנו נמצאים במקום אחר.
רובי מגן: אנחנו כבר 14 שנים עובדים על התוכניות האלה, וגם יש לנו קצת יותר גב וכיסים תוך העירייה, וגם אנחנו קצת יותר ותיקים וכבר בתוך המערכת.
רובי מגן: אבל, בהחלט.
נעמה לזימי: אין תיקנון.
רובי מגן: לנו יש מספר תיקנונים לאוכלוסייה הטרנסית.
רובי מגן: יש גם את גילי שמנהלת את תחום מענים קהילתיים, וגם יש לה מנטורית לנשים טרנסיות, ויש לנו עו"ס להט"ב, ועוד עובד סוציאלי שמתעסק רק בזה.
רובי מגן: יש לנו עוד קבוצות רבות שאנחנו מפעילים, לנשים טרנסיות מבוגרות, לנשים טרנסיות צעירות, לגברים טרנסים.
נעמה לזימי: והכל מתוקצב ומתוקנן?
רובי מגן: הכל מתוקצב מאצלנו.
רובי מגן: אבל אנחנו בקצה, וגם, אנחנו מאוד היינו רוצים שהמודל שלנו יאפשר לערים נוספות שדרך מה שעושה המשרד לשוויון חברתי כבר בחרו לקחת על עצמן את הטיפול באוכלוסייה הלהט"בית.
רובי מגן: אנחנו מבקשים לקחת את המודל שלנו, וקודם כל לעזור לנו להתקדם קדימה, כי אנחנו נמצאים באיזשהו קצה.
רובי מגן: העירייה לא יכולה ללכת עד אין סוף וכל כולה לקחת את האחריות לבד.
רובי מגן: אז אנחנו מבקשים את העזרה הזאת ממשרדי הממשלה, וגם לעזור לנו להפעיל את התוכניות האלה, במיוחד בערים הגדולות האלה.
נעמה לזימי: מה שאתה אומר מאוד חשוב.
נעמה לזימי: כי בסופו של דבר אנחנו מדברים פה לא רק על תקציבים, אלא אנשים שיהיו אחראים לממש אותם.
אלישע אלכסנדר: כרגע אין תקציב צבוע לקהילה הטרנסית ברשויות המקומיות.
אלישע אלכסנדר: אין משהו צבוע.
רובי מגן: אצלנו יש.
אלישע אלכסנדר: זאת החלטה שלכם, זה לא הכרח.
רובי מגן: לא, לא.
רובי מגן: אצלנו יש, בספר התקציב.
אלישע אלכסנדר: אבל זה לא תקציב צבוע מהמדינה שמכריח אתכם להפנות תקציב.
גבי לסקי: לא מהמדינה, אבל כן עירוני.
נעמה לזימי: לכן אני רוצה לשאול: האם הרווחה מוכנה פה, לפחות בערים המטרופוליניות שאין אצלן, להגיד שהיא מוכנה להגיד לרשויות - תקן, לפחות של בן אדם.
נעמה לזימי: זה אמנם מעט, זה לא מספיק וזה לא כל המודל שהצגת, אבל זו בטח כברת דרך מול האין.
נעמה לזימי: שיעסוק במובחן באוכלוסייה הטרנסית בתוך הערים הללו, שהן מטרופוליניות גם במובן שהן מנקזות אליהן ושם נוצרת כל זירת הזנות, הפגיעה, חסרות בית.
נעמה לזימי: כל הדברים שהם באמת בעייתיים, שלא נותנים להם מענה מובחן.
נעמה לזימי: זה צריך להיות מטופל בצורה ספציפית ולא מפוזרת.
נעמה לזימי: בית הקהילות בחיפה עושה עבודת קודש, אבל הוא מדולל בתקנים.
נעמה לזימי: ברור לי שזה מצב לא פשוט - אחרי הסיפור של זהבה גם דיברתי עם מי שעובדים ופעילים שם ועם שותפות.
נעמה לזימי: ברור לי שהמצב הזה היה טראומטי וקשה, וגם חוסר האונים הזה של העדר התקנון.
נעמה לזימי: בואו, משרד הרווחה או המשרד לשוויון חברתי יכול לעמוד בעוד שלושה תקנים.
נעמה לזימי: זה לא מה שיגמור אותנו.
נעמה לזימי: אבל מה שאתה אומר הוא שיש מודל שאפשר להתחיל לעבוד איתו, ולהתחיל לתקנן אותו כבר, ולהציע לרשויות - קחו.
רובי מגן: זה מודל שגם הוכיח הצלחה.
רובי מגן: אני גם אגיד שזהבה הייתה אצלנו בקבוצות ובליווי.
גלית גבע: אם יורשה לי להגיב, כמשרד הרווחה.
גלית גבע: שמי גלית גבע ואני מנהלת אגף בכיר קהילה במנהל תקון במשרד הרווחה.
גלית גבע: ראשית, הבתים הגאים בארבע הרשויות הם באמת פלטפורמה להרבה שירותים שאנחנו מפעילים שם, עם תקנים שהרווחה מממנת כבר.
גלית גבע: כלומר, אם אלה הקליניקות, אם זה עו"ס להט"ב, כמו שצוין שם.
גלית גבע: היום אנחנו במגמה להכפיל את מספר העובדים הסוציאליים ללהט"ב, את ההיקף התקציבי שלנו היום להרחבה של המענים במחלקות לשירותים חברתיים - וגם בבתים, כלומר, זה היינו הך - ברשויות המקומיות, של עו"ס להט"ב, שההתמחות שלו באמת תהיה בנתינת מענה מותאם לאוכלוסיית הלהט"ב ברשויות המקומיות.
גלית גבע: כלומר, אנחנו כן יכולים לעשות איזושהי חשיבה לגבי הנושא של הכשרות, כי אנחנו גם כן עושים היום מערך ייחודי עם לומדה לכל הנושא של הכשרות לעובדים סוציאליים, ולשם יש גם מודולה של נושא הטרנסיות.
גלית גבע: לכן, אנחנו שם.
נעמה לזימי: אנחנו צריכים להגיע בסוף לתוכן.
גבי לסקי: נכון, אבל אנחנו תכף נשמע את המשרדים.
גבי לסקי: אני רוצה שנדבר אחר כך בסופו של דבר על הנושא.
גבי לסקי: אנחנו נסיים עם הארגונים.
נעמה לזימי: זה לא מערך השירותים, וגם גל לא סיים.
נעמה לזימי: אלה המקומות שבדיוק אנחנו צריכים עכשיו רגע לנבור.
נעמה לזימי: כשאת אומרת עו"ס להט"ב.
רובי מגן: אבל העו"ס להט"ב מטפל בכלל האוכלוסייה הלהט"בית.
רובי מגן: ויש לו בתל אביב אפשרות לטפל ב-15 תיקים בלבד במקביל.
גלית גבע: כרגע אנחנו מרחיבים את התקינה של העו"ס להט"ב.
רובי מגן: אני יודע.
רובי מגן: אבל אני רק רוצה, כדי שלא נסתובב סביב עו"ס להט"ב - זה לא המענה שאנחנו מדברים בוועדה הזאת לנשים טרנסיות.
רובי מגן: לנו יש מודל מדהים, שמתוקצב גם על ידי העירייה וגם על ידי כספים שאנחנו עובדים קשה מאוד להשיג כל שנה, ולא יודעים אם נצליח להשיג אותם בכל שנה.
רובי מגן: אפשר לשכפל אותו לשאר הערים, וזה מענה מדהים.
רובי מגן: אנחנו מגיעים בניידת עירונית לזירות זנות פעם בשבוע, עם המנטורית, כפי שציינת, שזה משהו שצריך לקרות ועם עובד סוציאלי נוסף שאנחנו מממנים את התקן שלו בעצמנו.
רובי מגן: זה צריך לקרות בכל הערים הגדולות שיש בהן את הזירות האלה.
רובי מגן: זה לא מאוד קשה.
גלית גבע: זה נשמע אפשרי.
גלית גבע: זה משהו שאנחנו יכולים לדון בו ולחשוב איך אנחנו מקדמים את זה.
גבי לסקי: אני אשמח באמת שהמודל התל אביב יקודם.
גבי לסקי: אני הייתי חברת מועצת העיר בתל אביב גם.
גבי לסקי: באמת אפשר לעשות מפגש איתכם, עם המשרד, כדי ללמוד את המודל, שהוא באמת מאוד מוצלח.
גלית גבע: אנחנו נשמח מאוד, וזה נראה לי גם הטיימינג המתאים מבחינת הצומת שאנחנו נמצאים היום עם הגדלת ההיקף התקציבי לטובת הנושא של תקינה ברשויות המקומיות.
גלית גבע: זה נראה לי מאוד מותאם.
נעמה לזימי: אם אני מבינה גם מלינור, הסיפור של הגשת טפסים הוא עניין מאוד לא פשוט.
רובי מגן: אני רק אציין שרוב התקציבים של טיפול בטרנסיות זה בכלל מתקציבים של החלטת הממשלה וחוק איסור צריכת זנות.
רובי מגן: זה לא תקציבים שהוקצו מתוך הרווחה.
רובי מגן: אלה תקציבים שהממשלה גם ככה נתנה אותם, את ה-30 מיליון, אז נשים טרנסיות פשוט נכנסות בקטגוריה של שורדות זנות או עובדות מין, אבל רוב התקציבים האלה הם תקציבים של החלטת הממשלה ולא תקציבים מיוחדים שניתנים לרשויות כרגע.
גבי לסקי: אז גם על זה אנחנו צריכים לחשוב, איך אנחנו יכולים באמת לייצר אולי יחידה תקציבית לעניין הזה.
נעמה לזימי: אני רציתי להגיד משהו אחר כשדיברתי על הטפסים, לא סתם.
נעמה לזימי: גם הסיפור של דיור ציבורי שאנחנו עושות עליו עבודה - אלו דברים שעובד סוציאלי מלווה הוא הכרחי.
נעמה לזימי: צריך להבין את הצורך לעשות הבחנה.
נעמה לזימי: לא מדובר רק בקצה של הקצה, אלא גם במענים שמרימים את האוכלוסייה הזו מעלה.
אלישע אלכסנדר: אני רק רוצה להגיד שכבר בשנה האחרונה יש מענה מצוין שהרווחה מתקצבת.
אלישע אלכסנדר: אמנם באמת מהתקציבים של חוק הפללת הלקוח ורצוי שאלה יהיו תקציבים של להט"ב, אבל יש לנו מענה עו"ס טרנס.
אלישע אלכסנדר: עו"ס להט"ב - הכפלה שלו זה מבורך, זה מצוין.
אלישע אלכסנדר: לצערי, לא כל העו"ס להט"ב יודעים איך לטפל באוכלוסייה הטרנסית.
נעמה לזימי: או לא עומדים בעומס.
גבי לסקי: לא, וגם לא יודעים.
גבי לסקי: הם גם לא יודעים.
גבי לסקי: עכשיו נפנה לעוד עובדת סוציאלית, לגל ויינשטיין מבית דרור.
גבי לסקי: אולי יש גם כל מיני פתרונות בעניין הזה.
גל ויינשטיין: שלום לכולם.
גל ויינשטיין: קוראים לי גל ויינשטיין ואני עובדת סוציאלית בבית דרור, שזו קורת גג זמנית לנוער להט"ב.
גל ויינשטיין: בית דרור מופעל על ידי עמותת אותות וממומן ומפוקח על ידי משרד הרווחה, חסות הנוער.
גל ויינשטיין: אנחנו נותנים מענה למשהו כמו שמונים בני ובנות נוער להט"בים בשנה שזקוקים לקורת גג סביב משבר של יציאה מהבית או עזיבה של מסגרת.
גל ויינשטיין: מתוכם, משהו כמו 60 אחוז הם טרנסים, טרנסיות וא-בינארים.
גל ויינשטיין: אנחנו מסגרת קצרת מועד, שאחרי הסיום של השהות בה חלק מהנערים והנערות חוזרים הביתה וחלק ממשיכים למסגרות חוץ ביתיות ארוכות טווח.
גל ויינשטיין: לצערי אנחנו נתקלים בבעיה מאוד גדולה של העדר מענים חוץ ביתיים שמתאימים לנערים ונערות מהקשת הטרנסית.
גל ויינשטיין: בית דרור כיום זו המסגרת היחידה במדינת ישראל שנותנת מענה שמותאם לצרכים הייחודיים של הקהילה, וזו כאמור מסגרת זמנית שמוגבלת לשלושה חודשים.
גל ויינשטיין: לכן, אנחנו חושבים שיש צורך אקוטי בהקמת מסגרת ארוכת טווח בחסות הנוער בשביל נוער להט"בי, בדגש על נוער טרנסי.
גל ויינשטיין: ממש חשוב שתהיה מסגרת שתצליח להכיל את כל מי שלא מצליח להשתלב במסגרות הקיימות.
גל ויינשטיין: אבל לא כל הטרנסג'נדרים בעצם מעוניינים במסגרות ייחודיות לקהילה.
גל ויינשטיין: יש כאלה שמאוד רוצים דווקא להשתלב במסגרות קיימות.
גל ויינשטיין: יש כל מיני סוגים של מסגרות.
גל ויינשטיין: אי אפשר גם שמסגרת אחת תיתן מענה לכולם.
גל ויינשטיין: בגלל זה עשינו בשנה האחרונה הרבה מאוד עבודה בשביל להפנות בני ובנות נוער טרנסים למסגרות חוץ ביתיות שונות - משרד הרווחה, מסגרות פוסט אשפוזיות, הוסטלים של חסות הנוער ועוד.
גל ויינשטיין: ניסינו במה שיכולנו, כי אנחנו באמת לא ארגון שמתמקד בהכשרה וייעוץ, לספק במשאבים שיש לנו הכשרה בסיסית לצוותים.
גל ויינשטיין: ניסינו להוות דלת פתוחה להתייעצות, אבל לצערי אנחנו רואים עכשיו גל של נערים ונערות שנפלטים מהמסגרות הכלליות וחוזרים אלינו לעוד סיבוב בקורת גג.
גל ויינשטיין: זה מאוד מצער, כי במקום לסיים כמו כל שאר הנערים והנערות ששוהים איתם במסגרות עד גיל 18, ואחרי זה לעבור ישירות למענים שמתאימים לאחרי גיל 18, הם נאלצים דווקא בגילאים הכי קריטיים לעשות סיבובים והם לא מצליחים לקבל מענה הולם ומתאים.
גל ויינשטיין: אנחנו בימים אלה מול משרד הרווחה בתהליך כתיבה של נוהל שאמור להסדיר את העבודה עם נוער טרנסי במסגרות חוץ ביתיות.
גל ויינשטיין: זה נמצא בעבודה כבר תקופה ועוד לא פורסם, אבל גם כשהוא יפורסם, אני מקווה שמאוד בקרוב, יהיה צריך להקצות משאבים ותשומת לב ליישום של זה בשטח.
גל ויינשטיין: הנוהל למשל אמור להסדיר באיזה חדר יישן נער טרנס: בחדר לבד, בחדר עם עוד נערים ונערות טרנסים, בחדר להט"בי?