GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
זהר סהר: זה המצבים כשהנפגעת לא רוצה להגיש תלונה.
זהר סהר: כשהיא רוצה להגיש תלונה אז בוודאי שהמשטרה תקבל.
יואב סגלוביץ': לא, אני מדבר על זה שיש פה במחסן ערכות.
יואב סגלוביץ': יש פה שאלה, עזבו מהמשטרה, קודם כל זה האישה אם היא מעוניינת למסור, זה שלה, זה לא של המשטרה.
דבורה באומן: אז יש פה, איך אומרים?
דבורה באומן: The world is not flat, כאילו העולם הוא מאוד מורכב.
דבורה באומן: הרבה מהם אנחנו מעודדים אותם לקחת ערכה ומבהירים להם שאנחנו לא נעביר את זה למשטרה עד שהם יחליטו.
דבורה באומן: אז נגיד שהמשטרה תהיה מוכנה לא בטוח שנוכל למסור.
יואב סגלוביץ': ברור.
דבורה באומן: זה מעמיס מאוד עלינו, כי כמו שאני אומרת, הארונות שלנו מתפוצצים, אבל זו אולי נקודה, כי אנחנו חושבים שמאוד חשוב לקחת כי הראיות הן כאן ועכשיו ובעוד יומיים הן לא יהיו, מצד שני אם אנחנו מתחייבים לדבר כזה, אולי זה חלק מהמשפט שמשכנע אותם לתת, שהם לא מתקשרים בכלל למשטרה בינתיים.
אורית סוליציאנו: דווקא אני רוצה לשאול אותך, אפרופו הייתה פרשה גדולה בארצות הברית, בטח קראת לפני כמה זמן שהרבה ערכות אונס היו זרוקות איפה שהוא, מישהו ישב ועבר עליהן וגילה הרבה פוגעים סדרתיים.
אורית סוליציאנו: השאלה אם מבחינת המשטרה זה לא יכול להיות כראיה מסייעת, אם יש פוגע, אנס סדרתי - - -
יואב סגלוביץ': עוד פעם, זו שאלה, אפרופו, הרבה יותר מורכבת, כי קודם כל השאלה אם האישה מוכנה למסור את זה.
יואב סגלוביץ': הדיון מתחיל מול המשטרה ברגע שהאישה אומרת רוצה אני.
אורית סוליציאנו: אבל אם היא הייתה אומרת: אני לא מוכנה להתלונן, אבל אני מוכנה שהחומר הגנטי יישאר.
יואב סגלוביץ': זאת השאלה הראשונה, את זה אפשר לפתור.
זהר סהר: הדיון עכשיו הוא בכלל במקום אחר.
זהר סהר: כרגע המשטרה אומרת שבכלל לקיחת הראיות במצב שאין תלונה הוא לא חוקי.
זהר סהר: זה הדיון - - -
יואב סגלוביץ': את זה אפשר לפתור, אבל עדיין יש את השאלה המרכזית של זכותה של הנפגעת להחליט מה עושים.
עודד פורר: אם יש צורך אפשר לתקן חקיקה.
יואב סגלוביץ': כן, אין בעיה לתקן דברים, צריך שתהיה הסכמה.
יואב סגלוביץ': לא צריכה להיות בעיה.
דבורה באומן: זו שקופית שאני מראה לכם שאני בכל מיני הרצאות, זה ספציפית רופאי ילדים, או משהו כזה, שאני מראה שאתם גם, שאתם לא רופאים, אתם רואים הרבה אנשים עם יתר לחץ דם, אתם רואים הרבה אנשים עם השמנת יתר ועם הפרעות קשב, למה אף אחד מהרופאים לא רואה אותן?
דבורה באומן: זה המספר הגדול.
דבורה באומן: זה הדבר שמאוד מטריד אותנו ולכן אנחנו לא נשארים רק לטפל במטופלת הבאה, אלא אנחנו עושים המון פעילות.
דבורה באומן: אנחנו זה באמת נורית, איריס וכל הצוות, אנחנו עושים המון ימי עיון והכשרה.
דבורה באומן: אפרופו הכשרה, אז אנחנו לוקחים את הצוות שלנו שזה 14 רופאים, 30 עובדות סוציאליות, 15 אחיות, צוות גדול, ואנחנו הולכים לכל המקומות האלה בשביל להבין מאיפה הילדים בעיקר, הילדות, שמגיעים, וזה למשל החוט המשולש והאתנחתא, וכל המקומות שאנחנו ישבנו שם ועשינו סיור בכל המקומות האלה, להבין מאיפה הילדים באים.
דבורה באומן: היה לנו שם סיור מדהים - - -
קריאה: זה כיכר החתולות?
דבורה באומן: אני כשיצאתי מאותו ערב אמרתי, עוד פעם, הדבר היחיד שמבדיל ביני לבין אותה נערה ששוכבת שם בכיכר החתולות זה שגדלתי במשפחה אחרת.
דבורה באומן: זה לא משהו שאני עשיתי, שיש לי זכויות או משהו, אני יכולתי להיות בדיוק כמוה, זה שהלכתי ללמוד רפואה זה כי גדלתי במשפחה אחרת, כי היו לי תנאים.
דבורה באומן: וכמובן כל הנושא, כמו שאמרתי לכם, באוניברסיטה, פה ובתל אביב ובכל המקומות האלה אנחנו מפיצים את כל הנושא של האונס.
איריס שלאין: וימי העיון שעשינו.
דבורה באומן: כן, ימי עיון.
איריס שלאין: לרופאי משפחה עשינו כנס ענק לרגל עשר שנים - - -
עודד פורר: כל ימי העיון שאתם עושים זה משהו וולונטרי?
עודד פורר: זה משהו שהוא מסודר בפרקטיקה?
עודד פורר: זאת אומרת רופא משפחה, מתי הוא עובר יום עיון כזה?
עודד פורר: את יכולה להגיד, תשמע, רופא משפחה במדינת ישראל פעם בשנה - - -
דבורה באומן: לא.
דבורה באומן: אם יש לכם דיון מחר זה מתפרץ לדלת פתוחה כי כל פעם שה - - -
איילת רזין בית אור: על הכשרות חובה לרופאים, אנשי רפואה, רווחה והוראה שכתנאי להסמכה יידרשו לעבור פול מסוים של שעות בזיהוי פגיעה מינית, לזיהוי התעללות בילדים ומתן מענה מותאם.
איילת רזין בית אור: 20 שעות, 30 שעות.
עודד פורר: אבל השעות האלה לא צריכות להיות לפני רישיון, לדעתי, הן צריכות להיות שוטפות.
זהר סהר: אז יש שעות שוטפות, יש הנחיות מנכ"ל, אבל שוב, אני חושבת שכדאי לדבר על הקושי לגייס אנשים להגיע.
זהר סהר: שוב, לצערי, הרבה שנים אני מתעסקת בנושאים האלה, זה לא תמיד, גם אם רופאים מגיעים – אני יכולה להגיד, סתם, עכשיו התחלנו לעשות בקרות בקופות החולים והכנסנו את הנושא הזה של אלימות ותקיפה מינית לבקרות, זה חלק מהתהליך של בניית – הלכתי לרופא, הלכתי למרפאת ילדים מהטובות.
זהר סהר: בדרך כלל בביקורת אנחנו לא מביאים למרפאות הלא טובות, מביאים למרפאות הטובות, אז הלכתי למרפאה מעולה, רופא ילדים מדהים, הוא אמר לי: הייתי בכל ההכשרות בנושא של אלימות במשפחה, אני מכיר את כל החוקים האלה.
זהר סהר: והוא אמר לי: אף פעם לא ראיתי, יש לי אולי ילד אחד, 30 שנה רופא ילדים, כמעט אף פעם לא ראיתי ילד שעבר פגיעה מינית.
זהר סהר: מה שאני מנסה להגיד זה שזה לא מספיק רק להגיד עברתי הכשרה, כי, אני לא רוצה להגיד, אבל הרבה פעמים אנחנו רואים מה קורה בהכשרות.
זהר סהר: הם מגיעים, הם עם הטלפון, הם כן נמצאים, הם לא נמצאים.
זהר סהר: וגם לשאלתכם, זה גם מתחבר למה שאמרתם קודם, שצריך להיות בכל בית חולים חדר אקוטי שעושה בדיקות פורנזיות.
זהר סהר: ההכשרה, זה לא מספיק רק שילמדו את זה בבית הספר לרפואה ושיעברו קורס.
עודד פורר: הם צריכים לראות את זה.
זהר סהר: עשינו לפני כמה שנים כמה קורסים לרופאי ילדים, הם עשו הכשרה של שנה, רופאים מגויסים ומדהימים, אם הרופאים האלה לא נמצאים בפרקטיקה וכל הזמן בודקים חלק מההכשרה הזאת נעלם, זאת אומר החלק הגדול בהכשרה של צוותים רפואיים הוא הפרקטיקה, הוא לראות, הוא להתנסות, הוא לבדוק.
זהר סהר: אם יש לנו איזה שהוא פול מוגבל, לא יודעת, יכול להיות שאולי, הלוואי, באמת שבעזרת כל הדברים שקורים יש שינוי, אבל כרגע אנחנו מדברים, למשל במקרים אקוטיים אנחנו מדברים על בין 600 ל-700 בשנה שמגיעים, נהיה אופטימיים ונגיד 1,000, גם ה-1,000 האלה להתחלק בין המרכזים, זאת אומרת צריך, גם בשביל שנמקצע אנשים צריך את המספרים שהם יהיו קצת יותר משמעותיים.
דבורה באומן: אז רק להגיד לך שבבתי ספר לרפואה, שזה הדור בעצם, אחד הדברים שאני מלמדת אותם זאת השאלה, וזה לקוח ממאמר קנדי שאומר ככה, שאנחנו בית ספר לרפואה, אנחנו לא נותנים לאנשים לדבר, אנחנו אומרים: כואב לך בחזה?
דבורה באומן: כואב לך ככה?
דבורה באומן: לוחץ לך?
דבורה באומן: זאת אומרת מאוד מכוונים.
דבורה באומן: השאלה הבסיסית היא, כיוון שפגיעה מינית היא מאוד שכיחה והיא פוגעת ויש לה השלכות על מערכת הבריאות, האם אי פעם קרה לךְ או קרה לךָ מצב כזה וכזה?
דבורה באומן: משפט מובנה באנמנזה.
זהר סהר: יש את זה בכל ההנחיות של משרד הבריאות, זה קשה מאוד ליישם את זה בפרקטיקה.
זהר סהר: מאוד קשה.
דבורה באומן: זה גם כן אותו דבר שאני מלמדת את המתמחים וכו' וזה שהבסיס הוא הכבוד.
דבורה באומן: הכבוד וההערכה לנשים, גברים, ילדים, what ever.
דבורה באומן: דרך אגב, יש מאמר מאוד יפה על צבאים, צבאים בדרך כלל תוקפים את אלה שהם נחשבים לא חשובים, לא זה וכו' וכו', וברגע שמישהו נחשב נכון ועם הערכה וכבוד הם לא תוקפים אותו.
דבורה באומן: אני רק רוצה להגיד לכם שהצוות הוא צוות בלתי רגיל.
דבורה באומן: לא פשוט לגייס צוות, אני בצוות הרפואי, החברות שלי בצוותים שלהן, הרופאים, אני רואה אותם כל ההתמחות, אני ניגשת, מחליטה את מי אני רוצה לגייס, אני ניגשת אליו או אליה, בדרך כלל זה אליה, אני מציעה להצטרף לדבר הזה, הרבה מסרבים.
דבורה באומן: אלו שמתחילים, חלק נשברים מאוד מהר ועוזבים.
דבורה באומן: לכן זה צוות מגויס, זה צוות שאכפת לו מהעבודה, עושה עבודה באמת 24/7.
אורית סוליציאנו: הם מקבלים איזה שהן סדנאות חוסן או משהו?
דבורה באומן: אנחנו לא מקבלים.
דבורה באומן: יורם אמר לך, 10% הוא משלים, זהו, נגמר שם.
דבורה באומן: לא נשאר לשום דבר לשחיקה.
נורית זיידל: אני נורית, אני עובדת סוציאלית שמרכזת את התחום הסוציאלי של מרכז 'בת עמי'.
נורית זיידל: קצת בהמשך למה שדבורה סיפרה, מאז 2019 ועד היום טיפלנו במרכז ב-1,500 נפגעות, איך מטפלים נכון בכל כך הרבה אנשים?
נורית זיידל: צוותים של בית חולים מורגלים בעבודה לפי פרוטוקולים וגם אנחנו יצרנו guidelines ברורים ומארגנים, כאלה שאמורים לסדר לצוות את החשיבה אפילו אם הם מגיעים באמצע הלילה.
נורית זיידל: מה שהתבהר לנו לאורך השנים הוא שככל שננסה להכליל כל מקרה יהיה בגדר היוצא מן הכלל ויעמיד בפנינו שאלות חדשות והתחבטויות.
נורית זיידל: מתקיים מפגש בין צוות מקצועי, מיומן, מסור ומלא כוונות טובות לבין נפגעת שהתמודדה זה עתה עם אירוע שהיא לא בחרה בו.
נורית זיידל: אצלנו בחדר היא מתמודדת עם עצמה, עם העולם הפנימי שלה, עם עולם הערכים שלה, עם הזיכרונות, עם הרגשות, עם הייצוגים הפנימיים של ההורים והמשפחה ומבחוץ היא פוגשת אותנו, צוות שבא חדור אמונה וידע מקצועי ורוצה להציל אותה, לחבק, לתקן ולעזור.
נורית זיידל: צוות שמחויב להגיע מהר, לעזוב הכול ולבוא, חצי שעה או מקסימום 40 דקות מהבית, מהחיים הפרטיים לתוך חדר 'בת עמי' במיון לנפגעת שמחכה לנו.
נורית זיידל: צריך לדעת מה להגיד ולפעמים גם לדעת מה לא להגיד.
נורית זיידל: אז מה קורה שם בחדר בשעת לילה מאוחרת?
נורית זיידל: נעניתי לקריאה והגעתי, אני פוגשת נערה בת 15, היא בכלל לא רצתה לבוא, זאת המדריכה שלה שלחצה עליה, הכריחה כמעט, היא עייפה, רוצה לישון ולא לדבר ולא לחשוב ולא לזכור, היא רוצה לא לדעת, היא רוצה שלא יגעו בה, שלא ידקרו אותה, שיכבו כבר את האור, מה תעזור משטרה עכשיו?
נורית זיידל: גם אליהם אין לה כוח.
נורית זיידל: שלא יהיו נחמדים אליה עכשיו, זה לא מגיע לה, היא בת 15, אבל היא זקנה, למודת ניסיון וחוכמת חיים, מבינה מבפנים דברים שאפילו הצוות אף פעם לא ראה.
נורית זיידל: וביום אחר אני פוגשת ילדה בת שש עם סרט בשיער, היא מופנית אלינו לבדיקה אחרי שכבר סיפרה הכול לחוקרת הילדים.
נורית זיידל: היא סיפרה על הנער השכן ועל המשחק בטלפון שהוא הבטיח לתת לה, היא סיפרה על המזרון במקלט ועל ההבטחה שלא תאמר דבר.
נורית זיידל: אנחנו צריכות רק לבדוק בזהירות, לתת אולי תרופות, לא לשאול יותר מד י, לא להכאיב, לא לחטט לאמא שלה המתייסרת כל כך, ובאותה נשימה ממש להיות גם אוזן קשבת לאמא שאומרת שוב ושוב שעייפה מלדבר, אבל היא כל כך מוצפת והמילים יוצאות עוד ועוד ועוד ונתלות בחלל החדר.
נורית זיידל: ארגז הכלים המקצועי שלנו חייב להכיל בתוכו גישה שנזהרת משיפוטיות.
נורית זיידל: אנחנו מגיעות מוכנות לכך שמתוכנו פנימה יקפצו אין סוף שאלות ותהיות, מה בדיוק חשבת לך?
נורית זיידל: איך לא הבנת שזאת הכוונה?
נורית זיידל: ואמא שלך, היא לא אמרה לך שמסוכן?
נורית זיידל: כמו מסלקי פצצות אנחנו נדרשות לנטרל את השיפוטיות ולצעוד לתוך החדר מכווננות להשתלב בעולם אחר, עם חוקים שונים משלנו ועם מודעות גדולה לכך שסולם הערכים שלנו, ההבנות שלנו והתפיסות שלנו פחות רלוונטיים כאן.
נורית זיידל: אמירה שלנו שתתפרש כשיפוטית עלולה לפוצץ ברגע הכול, ממש כמו דריכה על מוקש.
נורית זיידל: המפגש בין הצוות שלנו לבין הנפגעות דומה למפגש שבין חול רטוב לרגל יחפה.
נורית זיידל: האופן שבו מספרת הנפגעת את הסיפור, לעצמה וגם לנו, מעצב את האופן שבו נגיב, את המילים בהן נבחר, את הגישה שנציג.
נורית זיידל: כמו שהחול מתארגן סביב כף הרגל כך אנחנו נדרשות להתאים את עצמנו בצורה עדינה לייחודיות האופיינית לכל אישה ואישה, מתאימות את עצמנו למה שנאמר, למה שמבקשים.
נורית זיידל: הרי בת 15 היא לא אותו דבר כמו ילדה בת שש, אם יש לה מלווה או באה לבד, זה לא אותו עולם, זו לא אותה משימה.
נורית זיידל: פרט בסיסי כזה משפיע ומשנה את כל העמדה של הצוות, את הדיבור אליה, את הדיבור בינינו.
נורית זיידל: אם סיפרה לאמא או בחרה לשמור כסוד, אם הגיעה פעם ראשונה או שהיא חוזרת אלינו שוב ושוב.
נורית זיידל: ההתערבויות שלנו הן כמו חליפה שנתפרת בהתאמה אישית, לעתים פנטזיית ההצלה שהבאנו כצוות מהבית איננה רלוונטית, איננה מתאימה.
נורית זיידל: אם ניראה מזועזעות מדי או דואגות מדי נציף אצל הנפגעת חרדה שלא ניתנת להכלה.
נורית זיידל: אנחנו פוגשות לעתים בחורות צעירות שחיות ביום יום מציאות חיים איומה ואנחנו נדרשות להעמיד פנים כאילו מה שנאמר טבעי והגיוני.
נורית זיידל: ברור שהיא שותה אלכוהול, טבעי שהיא מעשנת, הגיוני שאין לה מסגרת.
נורית זיידל: אנחנו צריכות ללכת על חבל דק בין האחריות לשקף לה כמה רע מה שקורה לה ושמגיע לה טוב יותר לבין החובה לא להבהיל אותה מדי, לא להזדעזע מדי, לא להדגיש את המרחק האיום בין המקום בו היא נמצאת לבין המקום שהיינו רוצות לאחל לה להיות בו.
נורית זיידל: בין המטופלות שלנו יש שנושאות אלינו עיניים ומבקשות לשמוע שמותר להן לומר די, מותר להפסיק, לשנות, לבחור אחרת.
נורית זיידל: אנחנו מחויבות אליהן, מחויבות למצוא את מסגרות ההמשך הנכונות, מחויבות לפנות זמן ביומן של העובדות הסוציאליות שלנו לשמונה מפגשי המשך כפי שנוהל משרד הבריאות קובע, אנחנו מחויבות למצוא את הליווי המתאים של מתנדבות מרכזי הסיוע, את קציני החקירות שיגיעו לתוך החדר ויחקרו כשאנחנו שם.
נורית זיידל: להפוך את מלאכת הגשת התלונה לקצת פחות מפחידה.
נורית זיידל: לעתים קרובות חל בתוך החדר תהליך עדין של שינוי, הן מגיעות לא פעם עם עמדה נחרצת כלשהי ולאט לאט לנגד עינינו העמדה מתגמשת.
נורית זיידל: נראה שסוד הקסם טמון ביכולת ליצור עם אותה נערה קשר, קשר אנושי פשוט, עדיף שיהיו נטול יומרות.
נורית זיידל: זו יכולה להיות שיחה סתמית על תוכנית טלוויזיה ששודרה אתמול בערב שפתאום ממיסה את הקרח בחדר והופכת סירוב עקשן לקבל כל עזרה להסכמה מהוססת להתחיל טיפול תרופתי.
נורית זיידל: פתאום הצוות הוא לא רק נשים מבוגרות וזרות, אלא מישהי נחמדה שאולי אפשר לדבר איתה.
נורית זיידל: אלה הם המקרים בהם אנחנו מצמצמות מעט את פנטזיית ההצלה שלנו, מצמצמות את הרצון לעשות את כל מה שאנחנו יודעים ובעמדה עם מעט ענווה אנחנו שמחות במעט שהשגנו, שהרי ההסכמה לקבל טיפול תרופתי נגד איידס יכולה לשנות עתיד של נערה כזו ובעצם אולי זה לא כל כך נורא שהיא לא מסכימה לאסוף ראיות עבור המשטרה.
נורית זיידל: זה קצת בתשובה למה לא תמיד פותחים ערכות.
נורית זיידל: גם בעניין הרגשי קורים לא פעם תהליכי שינוי.
נורית זיידל: רבות מהפונות אלינו מגיעות כשהן מאוד מבולבלות, נעות בין האשמה עצמית לבין כעס, כעס כלפינו, כעס כלפי הפוגע, כעס כלפי עצמן ובהרבה סבלנות אנחנו אוספות את הכעס הזה, שומרות אותו ומנסות להוביל למקומות מפויסים יותר כלפי עצמן.
נורית זיידל: אנחנו מנסות לשקף לבנות את האומץ והכוח הטמונים בהחלטה של לבחור בחיים, של לפנות לעזרה, ומביעות עמדה ברורה שהאשמה היא אצל התוקף.
נורית זיידל: כמה מרגיע היה אם יכולנו לסדר את העולם לפי הפרוטוקולים, למנוע את כל ההיריונות הלא רצויים, לטפל בכל המחלות המפחידות, להביא לדין ולעצור את כל הפוגעים והמטרידים, להפנות לטיפול רגשי את כל מי שאי פעם נפגעה.
נורית זיידל: הבנו מזמן שבמציאות בה אנחנו פועלים אין את הלוקסוס הזה של רגיעה, הכלל שלנו הוא היוצא מן הכלל.
נורית זיידל: כל מקרה עם המורכבות שלו, עם השונות ועם האנושיות שבו ואנחנו, כמו חול, נדרשות להתאים את עצמנו גרגר אחר גרגר לטביעת הרגל שמביאה הנפגעת לחדר.
נורית זיידל: אנחנו מתאימות את עצמנו אליה ומתאימות את עצמנו שוב בהתאם לתנועה הפנימית שמתרחשת אצלה.
נורית זיידל: אנחנו מתחדשות עם כל מקרה, משנות את העמדות שלנו וממציאות מחדש את עצמנו ואת הפרוטוקולים שלנו שיעטפו בדיוק את הרגל שלא מכבר צעדה לתוך החדר.
נורית זיידל: אז זה ככה כמה הרהורים שלי על העבודה שלנו ואני חושבת שאחד הדברים הכי מרגשים זה שבאמת העבודה מצליחה להיות עבודה משולבת של שלושה אנשי צוות שביום יום לא עובדים בהכרח ביחד.
נורית זיידל: זו יכולה להיות עובדת סוציאלית שביום יום שלה היא במחלקה כירורגית ופתאום היא עובדת עם גניקולוג ועם אחות מחדר לידה והם נפגשים באמצע הלילה וזה נותן עבודה אמיתית של צוות מיומן כאילו היו רגילים כל יום לעבוד, זה ממש מרגש בעיניי.
נורית זיידל: הקצב הוא קצב אחר, השפה היא שפה אחרת ויש איזה שהיא אחידות בין שלוש הפרופסיות שאני לא מוצאת בהרבה מקומות בבית החולים.
עודד פורר: אתן עושות משמרות פה בבית החולים או שבעצם זה - - -
נורית זיידל: אנחנו בבית.
עודד פורר: את זמינה טלפונית להיות מוקפצת לפה?
נורית זיידל: עד ארבע אנחנו פה בבית החולים, אבל מארבע עד הבוקר למחרת אנחנו זמינות בבית להקפצה טלפונית.
דבורה באומן: פר הגדרה זה כוננות.
דבורה באומן: כוננות זה אנשים שיושבים בבית לקריאה, ההבדל בין כוננים לתורנים שזה אנשים שנמצאים בפועל בבית החולים.
נורית זיידל: והחלק המורכב של זה אולי זה שלמחרת בבוקר אנחנו מתבקשות לחזור לעבודה, זאת אומרת אני יכולה ל בלות את הלילה שלי פה ובשמונה בבוקר מתחיל לי לו"ז של יום חדש.
זהר סהר: ופה באמת אין אחידות בין בתי החולים כי בבתי החולים הממשלתיים, זו בעיה מאוד גדולה שלא הצלחנו לפתור אותה.
זהר סהר: העובדים הסוציאליים שם עובדים על פי הסכמים אחרים ולפעמים הם יכולים להיות מוקפצים, לקבל תשלום רק עד 12 בלילה, ולהיות מוקפצים ארבע פעמים בלילה ולקבל תשלום רק על פעם אחת, שזה דבר נוראי.
זהר סהר: ברוך ה' בהדסה - - -
עודד פורר: אני לא אגיד לך מה אני חושב על בתי החולים הממשלתיים, אבל זה עניין אחר.
דבורה באומן: עכשיו איריס ורועי יספר לכם על הטכנולוגיה ואנחנו יורדים.
איריס שלאין: על הטיפול פחות או יותר שמעתם מדבורה ואני אדבר קצת על המשך הטיפול שאנחנו כמרכז נותנים לנפגעות.
איריס שלאין: אני אומרת נפגעות, אבל כמובן זה גברים, נשים, ילדים.
קריאה: כמה אחוז גברים?
קריאה: 8%.
קריאה: 92% זה נשים.
איריס שלאין: אז בעצם ברגע שמסתיים הטיפול אצלנו אנחנו לא עוזבים אותה ללכת לדרכה, אנחנו ממש בודקים האם יש לה לאן ללכת, אם יש מישהו שיתמוך בה.
איריס שלאין: אנחנו הרבה פעמים יוצרים איזה שהוא קשר.
איריס שלאין: בסוף השבוע הייתה מישהי שחששנו לחייה והשארנו אותה באשפוז פה, כי לא היה לה לאן ללכת ופחדנו שיקרה משהו.
איריס שלאין: אז אנחנו משאירים או שממש דואגים, לוקחים מונית ונותנים לה ומלווים אותה עד הבית שאנחנו יודעים שהיא מגיעה למקום מבטחים.
איריס שלאין: למחרת אני יוצרת קשר עם קופות החולים להמשיך טיפול בקהילה, גם טיפול מונע, בדיקות שהן צריכות לבצע אחרי ולדאוג להן גם לטיפול התרופתי.
איריס שלאין: הטיפול התרופתי שהן ממשיכות אותו הוא טיפול מאוד יקר ונפגעות תקיפה מינית מקבלות אותו חינם אם אנחנו פונים ומבקשים ועושים את הקשר.
איריס שלאין: אני יוצרת קשר עם הנפגעת לאחר האירוע, אני רוצה לראות איך היא מרגישה.
איריס שלאין: היא קיבלה אצלנו, אתם ראיתם את הפרוטוקול במהירות, אבל היא קיבלה כמות מאוד מאוד גדולה של תרופות כי רוב התרופות הן חד פעמיות וזה במינון גבוה, למנוע זיהומים ומחלות שמועברות במגע מיני וגם היריון.
איריס שלאין: הרבה פעמים הבטן ממש מתהפכת, הן מקיאות ומרגישות מאוד מאוד לא טוב אחרי ומאוד חשוב לי שהן ימשיכו את הטיפול.
איריס שלאין: אז אני קודם כל מבררת האם הם באמת ממשיכות את הטיפול, מסבירה על תופעות הלוואי, איך להתמודד איתן.
איריס שלאין: לפעמים הן אפילו מרגישות כל כך לא טוב שאני אומרת להן שיחזרו ואנחנו מקבלים אותן שוב פעם למיון, נותנים להן נוזלים ומטפלים בהן, לראות איך הן מתמודדות עם הטיפול הזה.
איריס שלאין: אני מנחה אותן היכן הן מקבלות את הטיפול התרופתי שהן צריכות להמשיך בקופה.
איריס שלאין: מדווחת להן על תוצאות הבדיקות.
איריס שלאין: לקחנו אצלנו בדיקות, אני מדווחת להן.
איריס שלאין: לפעמים יש לנו נפגעות שהבדיקות לא תקינות אז אנחנו, בהתייעצות כמובן עם דבורה, עם רופאת הזיהומים שלנו, אנחנו חושבים מה לעשות, אם היא צריכה להמשיך טיפול תרופתי נוסף, האם מה שנתנו לה מספיק, האם היא צריכה בדיקה חוזרת.
איריס שלאין: אז על כל זה אנחנו מיידעים אותה ואומרים לה לעשות.
איריס שלאין: וכמובן ייעוץ והכוונה לגבי הטיפול הנפשי.
איריס שלאין: אני מנסה לזהות איתה איך היא מרגישה, האם היא מעוניינת.
איריס שלאין: הרוב לא כל כך רוצות להמשיך, לצערי הרב, למרות שהן חוו משהו מאוד קשה, זה מין סוג כזה של אוקיי, אני רוצה לפתוח דף חדש, מה שהיה היה ובוא נמשיך הלאה.
איריס שלאין: לשכוח מזה, כאילו לא קרה, כאילו לא היה, ואני כן מנסה להסביר את החשיבות של טיפול פסיכולוגי, של לדבר על הדברים.
רונית אילתי ממן: זה שמונה המפגשים שאתם נותנים?
איריס שלאין: כן.
איריס שלאין: במידה שהיא מעוניינת, כמובן בתיאום, אני מפנה אותה.
איריס שלאין: העובדות הסוציאליות תמיד גם משאירות לה את מספר הטלפון והן מסבירות לה שמגיע לה ושהיא יכולה לפנות.
איריס שלאין: הרוב לא עושות את זה, לכן אני בשיחה איתן אחר כך שוב מנסה לברר איפה זה עומד.
איריס שלאין: אם אני רואה שהיא באמת במצב לא טוב אז אני גם מדווחת לעובדת הסוציאלית, שתפנה אליה שוב, שתראה איפה אפשר לעזור לה להתמודד עם הסיטואציה הנוראית הזאת.
איריס שלאין: הן מקבלות טיפול למניעת איידס שהוא טיפול מאוד קשה למשך חודש ואני מציעה לה ליצור קשר עם התוקף, עם הפוגע, על מנת שהוא יבוא לעשות בדיקה.
איריס שלאין: במידה שהוא יוצא שלילי, הוא לא נשא של איידס, אז היא יכולה להפסיק את הטיפול.
איריס שלאין: חלקן מסכימות ואז התוקף מגיע, עושים לו בדיקה ותוך שעתיים יש לנו תשובה והיא יכולה להפסיק את הטיפול.
איריס שלאין: שזה משהו שאנחנו גם עושים אותו.
איריס שלאין: לא כולן מסכימות, הרוב לא מסכימות, שוב.
שמוליק גרוסמן: התוקף, בזה הוא לא מודה שהוא - - -
איריס שלאין: אני פונה אליו ואני אומרת לו שהיא הייתה אצלנו משום שהיו יחסים לא מוגנים.
איריס שלאין: אני אומרת לו שאני אחות ואני בצד הרפואי, אני בכלל לא נוגעת בקטע של אתה אשם, אתה לא אשם.
שמוליק גרוסמן: אבל זה ישמש נגדו כראיה?
איריס שלאין: לא, ממש לא.
איריס שלאין: הרבה פעמים ההיפך.
איריס שלאין: קודם כל זה חייב להיות בהסכמתו, לפעמים הם מגיעים דרך המשטרה, לפעמים הם עצורים כי היא הגישה תלונה ואנחנו יוצרים קשר עם החוקר והחוקר מציע לו והוא מסכים, הם מגיעים אלינו.
איריס שלאין: אני אומרת לו שאין לי שום עניין, לא בחקירה, הם מגיעים החוצה ואני לוקחת מהם את הבדיקות בחוץ.
איריס שלאין: לגבי סמי האונס, אז דבורה די האריכה בעניין.
איריס שלאין: רק רציתי להגיד שכמובן בהסכמה, אם אנחנו יודעים שהסיפור מתאים, היא לא זוכרת מה היה, היא מבולבלת, אנחנו שואלות אם היא מעוניינת לעשות בדיקת שיער, במידה שהיא מעוניינת אנחנו פונים למשרד הבריאות, לרוני ברקוביץ, שהוא מתעסק עם כל הנושא הזה, הם פונים אליה וממשיכים את בדיקת השיער.
איריס שלאין: כל אחת יכולה לקבל את זה.
איריס שלאין: לגבי הערכות, שוב, דבורה גם דיברה על זה, אני רק רוצה לחדד פה את העניין.
איריס שלאין: כל אחת שמגיעה אלינו אנחנו מציעים לה לפתוח ערכה של המשטרה.
איריס שלאין: אם היא מגישה תלונה או לא מגישה תלונה, אותנו זה לא מעניין כי כרגע יש לנו ראיות, וזה מה שאנחנו אומרים לה.
איריס שלאין: אנחנו כמובן לא נכריח אותה אם היא לא מעוניינת ויש כאלה שלא מעוניינות, ואולי בגלל זה האחוז של 56% של איסוף הערכות, אם היא לא מעוניינת אז לא, אבל אנחנו נסביר לה את החשיבות של איסוף הראיות כרגע כשיש לנו ראיות.
איריס שלאין: אנחנו שומרים את הערכות, כמו שדבורה אמרה, יש לנו מחסן מלא ערכות.
איריס שלאין: בעיקרון היינו אמורים לשמור על זה שלושה חודשים או חצי שנה, לפי ההוראה של משרד הבריאות, אבל אין לנו לב לזרוק את זה כי אנחנו אומרים, היא תתעורר בעוד שנה, שנתיים.
דבורה באומן: לא, הנוהל שונה.
איריס שלאין: הנוהל השתנה, הנוהל היה עד שלושה חודשים, אבל יש לנו ערכות מאז פתיחת המרכז, מ-2009.
איריס שלאין: יש לנו ערכות, חלק העברנו, אבל חלק עדיין אצלנו.
איריס שלאין: זהו, בעצם.
דבורה באומן: אז רק הדובדבן שבקצפת, אני רוצה שרועי, שהוא בהנדסה רפואית, יגיד לכם איזה פיתוחים אנחנו עושים פה בהדסה על מנת לשמור על הדיסקרטיות של התמונות, כי אנחנו מדברים על תמונות מאוד מאוד בעייתיות.
רועי דוד: במרכז 'בת עמי' הייתה לנו בהתחלה מערכת נורא ישנה.
רועי דוד: כשהנבדקת מגיעה מצלמים אותה, את המכות היבשות שיש לה, בין באזורים האינטימיים ובין כל המקומות בגוף.
רועי דוד: במערכת הישנה הזינו תעודת זהות בצורה ידנית, ואם זה תיירת אין לה תעודת זהות, רושמים Z או רושמים ז' ומספר כלשהו שמקבלים אותו מהמיון.
רועי דוד: השם שלה שהוא בלועזית, לפעמים לא רושמים אותו כמו שצריך וזה מקשה כשמגיעה הפרקליטות או המשטרה לקבל את הראיות למצוא את הראיות המתאימות.
רועי דוד: יחד עם צוות חשיבה עם חברה לדיאגנוסטיקה הצלחנו לפתח תוכנה, הם פיתחו את התוכנה לפי הבקשות שלנו, על ידי המספר ברקוד שמגיע מהמיון, כי הנבדקת שמגיעה אומרת שעברה אירוע כלשהו כך וכך אז הם מפנים אותה למרכז 'בת עמי', החסינות היא שאפילו כשהיא באה למרכז 'בת עמי' לא רואים בכל תיק מטופל שהיא הייתה בביקור כזה, כי זה חסוי בצורה סודית ביותר.
רועי דוד: אז מה שקורה, היא באה עם התיק של המיון ועם ברקוד, אנחנו סורקים את תעודת הזהות או המספר הזר של התיירת, הוא פונה למערכות של בית החולים, מקבל את הפרטים הדמוגרפיים ומתחילים לבצע את הצילומים והתיעוד שצריכים לעשות.
רועי דוד: התמונות נשמרות במקום שמוגדר כסודי ביותר.
רועי דוד: להבדיל, כמו HIV, שזה סודי ביותר, גם זה מוגדר סודי ביותר.
רועי דוד: אף אחד חוץ מהרופאה, דבורה, העובדת הסוציאלית, נורית או איריס האחות, לי גם אין אפשרות לראות את התמונות האלה, האחראי של השרת, רק להן יש את אפשרות לראות את התמונות האלה.
רועי דוד: מה שקורה, לצורך התיעוד, אם צריכים לעשות את זה, בזמנו מה שעשינו, נכנסנו לתוך התיק של המטופלת, צרבנו את זה על CD-ROM ונתנו את זה לפרקליטות או למשטרה, חוקר, מי שצריך להיות, מי שמבקש את החומר.
רועי דוד: היום אנחנו עושים את זה בצורה אחרת, דרך כספת, זאת אומרת רק אדם ספציפי מהמשטרה שמבקש את החומר, אנחנו מעבירים את התמונות הספציפיות, הצוות, לא אנחנו, מעבירים את התמונות לתיקייה סודית מתוך כספת והחוקר מושך את התמונות האלה.
רועי דוד: רק על ידי סיסמה, הזדהות נורא נוקשה, הוא יכול למשוך את התמונות האלה לצורך התיעוד המשפטי.
דבורה באומן: התמונות בעצם לא נשארות בהארד דיסק של המכשיר, הן עולות ישר לענן.
רועי דוד: לשרת.
דבורה באומן: עם קוד רק אנחנו יכולים להיכנס.
דבורה באומן: נגיד מישהו נכנס לחדר, פורץ, פורץ את המכשיר, הוא לא רואה שום תמונה.
יואב סגלוביץ': את הבדיקות כאן, הגניקולוגים עושים או רופאים משפטיים?
דבורה באומן: בחמישה מרכזים, מלבד וולפסון, ששם עושים רופאים משפטיים, בכל הארבעה האחרים עושים גניקולוגים ורופאי ילדים.
יואב סגלוביץ': ופה אין רופא משפטי?
דבורה באומן: אין.
דבורה באומן: הוא און ליין אם אנחנו צריכים להתייעץ איתו, ואכן אנחנו מתייעצים.
יואב סגלוביץ': אבל פה בבית החולים אין רופא משפטי?
עודד פורר: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את ישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה ושווין מגדרי.
עודד פורר: היום ה-25 באוגוסט ה' באלול תש"ף.
עודד פורר: הדיון הזה נקבע כדיון חירום בעקבות האירוע הקשה שאנחנו, הציבור, נחשף אליו באילת, כשהמשמעות היא והמהות קודם כל זה באמת העזרה הראשונה שניתנת לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.
עודד פורר: הבסיס היה העובדה שבעיר כמו אילת לא היה חדר אקוטי.
עודד פורר: לצערי לא היינו צריכים להגיע למקרה כזה בשביל שבסוף זה יקרה, אבל אנחנו מבינים לפחות ממשרד הבריאות וממה ששמענו שנפתח חדר כזה, אבל בהחלט זה לא מספיק.
עודד פורר: צריך להבין שהיום חדרים אקוטיים יש בסך הכל במעט מאוד בתי חולים, אם זה בית החולים וולפסון בחולון, הדסה עין כרם בירושלים, בני ציון בחיפה, סורוקה בבאר שבע ופוריה בטבריה.
עודד פורר: אלה חמשת המקומות ועכשיו נוסף יוספטל אבל בהחלט אני חושב שאין שום סיבה שבכל בית חולים במדינת ישראל לא היה חדר כזה שבסף הכל על מה מדובר, מדובר באמת על מקום שאפשר לקחת בו דגימות ולתת את אותה עזרה ראשונה שנדרשת.
עודד פורר: להתחיל לשלוח מתלוננת על פגיעה מינית לכתת רגליה בין בתי החולים, קל וחומר שאני לא חושב שהציבור יודע בכלל באיזה בית חולים יש או אין, ואם מישהי נפגעת היא לא מתחילה עכשיו לראות, 'רגע, עכשיו בבית החולים הזה יש, בבית החולים הזה אין', 'אני כן אלך לפה אני לא אלך לפה', וכשמדברים על העלויות אז משרד הבריאות בעצמו בדיווח שהוא נתן לוועדה ב-2017 מדבר על זה שכל התקציב של כל אותם חמישה מרכזים זה סדר גודל של 3.7 מיליון שקלים.
עודד פורר: שגם צריך להבין, התקציב הזה בסוף זה לא איזה מכשור מיוחד שנדרש שם ברמות שהן בלתי נתפסות.