GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ש': היא שלחה לי את כל החומר ואמרתי, אוקיי, קיבלתי כל כך הרבה מהמקום הזה, אני עדיין לא אישה בריאה, אני אישה בדרך להחלמה, אני היום יכולה לדבר על הפגיעה שלי בלי לבכות, אני היום פותחת אותה, אני מדברת עליה בכל כך הרבה מקומות.
ש': אני יושבת בפרקליטות ואני אומרת: למה עסקת הטיעון שלי נראית ככה?
ש': למה אני לא ידעתי?
ש': מספיק לי שמישהי אחת לא תעבור את מה שאני עברתי, זה היה שווה לי.
ש': אני הולכת להדסה, אני אומרת: איך לא ראיתם כשאני באתי לפה עם הפרעות אכילה חוזרות ונשנות ואף אחד לא שם לב שמשהו לא בסדר איתי?
ש': איך זה שאני אמא שלא מצליחה ללדת שוב ילד, יש לי טייטל בהדסה, זו שלא יודעת ללדת.
ש': מספיק שאישה אחת תבוא וישימו לב, מספיק שישאלו אותה, יש משהו שאת רוצה לשתף?
ש': והיא תצליח לעבור חוויית לידה מתקנת, אני עשיתי את שלי, וזה הכול בזכות המרכז הזה.
ש': כל מקום שיש אני מדברת על זה ועל המשמעות של זה, ובכל תא שירותים שאני רואה את המדבקה הזאת אני כל כך מברכת על ה – אני לא יודעת, בא לי להכיר את האנשים שהקימו את הדבר הזה ולהגיד להם תודה כי אותי הם הצילו.
ש': הם הצילו אותי ולא בקלישאה של זה, באמיתי של זה.
ש': אני הייתי ברגע האחרון לפני שלא היה את מה להציל.
ש': אז הלוואי שהמקום הזה יקבל כל כך הרבה משאבים כדי לעזור לכל כך הרבה יותר נשים במצבי.
ש': הלוואי שהרבה נשים לא יגיעו למצבי, שיזהו אותם בגיל 17 ובגיל 19 ויחסכו להם כל כך הרבה עוגמת נפש שאני עברתי לאורך השנים שלא הייתי מטופלת, שלא ראו אותי בכל כך הרבה מקומות.
ש': אני מספרת על כל כך הרבה סיטואציות שמישהו היה יכול – אני נוטה להאמין שבעשר השנים האלה קרה משהו, אני גם רואה את זה, אני מסתובבת, אני שומעת, שופטים אומרים שנהגו בי שלא לפי הדין, בפרקליטות אומרים שהיום יש את חוק זכויות נפגעי עבירה, שזה לא היה בזמני.
ש': יש משהו שקורה, אבל עוד, שאישה שעוברת דבר כזה, שהיא לא תשתתק.
ש': אפרופו קורונה, המסכה הזאת.
ש': זו אחת החוויות, אני חושבת, הכי הכי קשות לנפגעות.
ש': הדבר הזה שצריך לסתום לנו את הפה.
ש': אז אולי זה הזמן לדבר על זה, ככה אנחנו הולכות שנים.
ש': אני שאני בתוך הסביבה הגרעינית שלי, ישבתי וגזרתי את התמונות של הבריתות של הבנים שלי, כי הוא עמד ליד הסנדק, האדם שפגע בי, ולא הייתה לי שום זכות לדבר על זה, לא יכולתי.
ש': לא הייתה שום מעטפת.
ש': אז המשפחה שלי לא יכלה לקבל את זה, אבל גם לא היה לי גוף אחר ש – סתם לצורך העניין, אם הייתי יולדת והיו שמים לב, אם הייתי בהפרעות אכילה ומישהו היה שם לב והייתי אפילו עוברת איזה טיפול פרטני בלי שהמשפחה יודעת, יש מצב שהייתי יודעת לעמוד על הזכויות שלי ולעבור איזה שהוא תהליך טיפולי.
ש': לא עברתי את זה.
ש': אני חייבת גם להגיד לך, כשראיתי אותך מקבל את התפקיד, זה היה מאוד אמביוולנטי באיך שהרגשתי לגבי זה, כי כאילו אישה צריכה לשבת במקום הזה, ואז אמרתי שזה יכול להיות דווקא טריקי בקטע טוב, כי יכול לבוא גבר, מהמקום שלנו, אני היום לא, ברוך ה', אבל גברים נתפסים כמקום הפוגע, מי שפגע בי, אבל אני אומרת הלוואי שהתיקון יבוא דרך הגוף הזה שחשבתי שהוא פגע בי.
ש': דווקא דרך המין החזק הזה, שהוא יצליח להגן עלינו, המין היפה והחזק.
אורלי פרומן: את מרגשת.
ש': תודה, גם אני התרגשתי.
אורלי פרומן: את יכולה לספר איפה מערכת החינוך הייתה בתקופה הזאת של גיל 13 עד 16?
אורלי פרומן: היית בחטיבה, תיכון?
אורלי פרומן: איפה המורים היו?
אורלי פרומן: גם שם בטח היו סימפטומים של - - -
ש': דווקא אצלי האדם שפגע בי היה פוגע בי כשהייתי ישנה.
ש': כשאני גיליתי את הפגיעה זה היה היום שהיא נעצרה.
ש': זאת אומרת אני התעוררתי לפגיעה בגיל 16 ואז כל הפלשבקים וכל הפחדים ממנו פשוט קיבלו צורה.
ש': אני הייתי נורא נורא מפחדת מהאדם הזה, התת מודע שלי ידע שהוא מסוכן לי, אף פעם לא הצלחתי להבין למה.
ש': הייתי אז לומדת במסגרת של פנימייה והוא היה עושה איתי שבתות בבית של הדודה.
ש': אלה היו המפגשים שלנו, שם הוא היה פוגע בי.
ש': אז מערכת החינוך לא כל כך הייתה ערה לזה, גם אני לא כל כך.
ש': כשזה קרה, אני חייבת לציין, תמיד הייתי ילדה דעתנית כזו ואני זוכרת שהיה איזה שהוא רגע שאמרתי שאני לא יודעת להתמודד עם מה שקרה לי לבד, אני לא יודעת, אני חייבת עזרה.
ש': ואז ניגשתי לדודה הזו, אפילו לא ניגשתי, זה היה בבית שלה, אני זוכרת שארזתי את הדברים שלי ומאוד רציתי ללכת לבית של ההורים וכשהיא ראתה אותי המשפט הראשון שיצא לה מהפה, בלי שהיא שמה לב, זה: מה הוא עשה לך?
ש': הוא היה מועד לפורענות, ידעו שהוא מסוכן ועדיין הפקירו אותי בסביבה שלו.
ש': אז היא הבטיחה שידברו עם ההורים שלי ובצאת שבת באמת נסענו לבית של ההורים ואמרו לי לחכות בחצר ואני עד עכשיו מחכה בחצר.
ש': זה לא קרה.
ש': כאילו ההשתקה שם הייתה כל כך גורפת שלא באירועים שלי ולא בשום סיטואציה.
ש': לימים האדם הזה חלה.
ש': יש מישהו שמנהל את העולם, קוראים לו אלוהים, והוא תפס אותו מהלבלב והוא אמר לו: בוא, אני אכלה אותך.
ש': הוא עשה בשבילי צדק.
ש': כי כשאני הייתי נוהגת אף פעם לא הייתי מסובבת את הראש ימינה שמאלה כי הוא היה נהג מונית ותמיד פחדתי להיתקל בו.
ש': עכשיו קצת הצוואר שלי השתחרר, מאז שהוא לא על היקום הזה.
ש': אפילו ביום של הלוויה שלו ציפו ממני שאני אבוא ואגיד שאני מוחלת לו.
ש': שתביני כמה חוסר הכלה.
ש': כן, יש מקומות כאלה, יש משפחות שלא מצליחות להכיל את זה, לא מצליחות להחזיק את זה.
ש': לא אבא שלי שהוא אח שלו, ולא אמא שלי, אף אחד לא הצליח, אבל אני אומרת לך שבזכות המרכז אני היום עומדת מול המשפחה שלי ואני אומרת להם, אני מדברת על זה בחוץ.
ש': ואני אשתף בעוד משהו, אני כותבת הרצאה על הסיפור האישי שלי ואני הולכת לצאת עם זה החוצה, אני כבר לא מפחדת, אני כבר מגנה רק על עצמי ועל הילדים שלי.
ש': לילדים שלי זה לא יקרה, כל עוד שאני יכולה אני אלחם לשמור עליהם, במסגרת היכולות שלי וגם - - - שיעזור לי, כי העולם הזה הוא פוגעני.
ש': אצלי הסביבה לא הייתה ערה לזה, אבל הסביבה הקרובה התעלמה לחלוטין.
ש': חד משמעית.
אורלי פרומן: ואת בקשר עם המשפחה?
ש': כן, אני בקשר, יש להם את הצדדים הטובים שלהם.
ש': אני משתדלת לא לשפוט אותם, אני משתדלת לקחת מהמקום הזה – יש נשים שמסוגלות להגיד: אני נבחרתי כדי שזה יקרה, לי קצת קשה להיות בהודיה על המקום הנפגע, הייתי מאוד רוצה להיות אישה נורמטיבית שלא עברה דבר כזה, אבל חלק מהטיפול זה באמת לדעת מה אני עושה עם זה.
ש': אז היום אני לוקחת את הכאב שלי וכל המטרה שלי זה לתרגם אותו לכוח.
ש': אם אני אמשיך להתבוסס בכעס אני לא חושבת שאני באמת אצליח להעביר איזה שהוא מסר קדימה, ואני עדיין אתן להם את מה שהם רוצים, להשתיק אותי.
ש': זו הדרך להשתיק, הפחד, המקום הזה שאתה כל הזמן צריך להחביא את זה ושאתה כועס על זה.
ש': אני לא שם ואני שמחה שאני לא שם.
עודד פורר: קודם כל כל הכבוד שבאת, זה לא נראה לי פשוט בפורום כזה.
עודד פורר: משהו שאתה יכול לעשות בחדר קטן, סגור, או באחד על אחד, בוודאי לא דומה בחדר כזה.
עודד פורר: אני חושב שגם העברת מסר, לפחות אליי, וזה המסר של ההשתקה.
עודד פורר: אותו סיפור באירוע שאת מספרת, להבדיל, סיפור שאני נחשפתי אליו במערכת החינוך, אפרופו, ילדה שנפגעה מילד אחר בגן.
עודד פורר: בסוף ההורים נאלצו להעביר את הילדה גן ולא מעבירים את הפוגע.
ש': זה מה שקורה בדרך כלל.
עודד פורר: אני חושב שזה בדיוק הסיפור שצריך לנסות ולשנות, את ההתייחסות, מי צריך לשלם את המחיר.
עודד פורר: ולהבין מה המשמעות של זה גם לחברה, העובדה שאת מגיעה לשם והוא לא הולך, לא מצליחים להוציא אותו.
אורלי פרומן: את רואה איזה פריצת דרך בחברה החרדית לגבי נפגעות פגיעה מינית?
ש': אני דווקא לא מגיעה מהחברה החרדית, אני קצת מטעה כי אני עם פאה, אבל המשפחה שלי הם יותר חוזרים בתשובה והוא היה יותר סגנון כזה של כיפה סרוגה ובעיניי הוא היה אדם מושחת, הוא היה יכול להוריד את הכיפה הזאת מזמן.
ש': הוא היה בשלוש מערכות נישואים, שלוש הנשים שלו חטפו ממנו באמיתי.
ש': הוא היה אדם רע, כאילו באמת.
ש': לפעמים יש פוגעים שאתה אומר שהרבה יותר קל לך לסמן אותם באדום ולעשות איקס, ויש כאלה שהם כל הזמן שנויים במחלוקת, מי הבן אדם, קשה לפצח את הדמות, פה מאוד פשוט לי להגיד מושחת, רע.
ש': אז הסביבה החרדית זה פחות משהו ש – עוד פעם, זה חוצה מגזרים.
ש': באמת שזה חוצה מגזרים.
ש': ההשתקה הזאת במקום חילוני, במקום חרדי, בעיקר בעיקר של המשפחה הגרעינית, שם כל הזמן יש מישהו שהבטן שלו נקרעת בין המקום הזה של, לצורך העניין דודה שלי זה אח שלה, ותביני שזו דודה שלא היו לה ילדים ואין לה ילדים עד עצם היום הזה ואמא שלי חלקה אותנו איתה כילדים שלה, עובדה שהייתי עושה שם שבתות, וכל הזמן היא הייתה דרכי מפצה על החוסרים שלה בחיים.
ש': אני ילדתי אצלה, התחתנתי מאצלה, הכול אצלה והיא עדיין לא הצליחה לראות אותי.
ש': עדיין.
ש': כנראה קשר הדם שלה היה יותר חזק ממני.
ש': אולי, אני לא יודעת, כאילו אני מנסה להבין איך זה עובד.
ש': אני לא יודעת איך עשיתי את זה, אבל ביום האחרון של השבעה, שהייתה סעודה, ביקשתי מהמטפלת שלי להצטרף אליי כדי שאני אזכה במצווה לנחם את אבא שלי, היה חשוב לי ללכת בכל מקרה כי אבא שלי ישב שבעה.
ש': וכשהגעתי לשם המשפט הראשון שהיא אמרה לי היה שטוב שנזכרתי לבוא ביום האחרון.
ש': אז עוד הפעם, לי יש את הבחירה היום לסמן את האנשים האלה באיקס ולהתרחק מהם.
ש': היום אני לא בקשר איתה ואני כבר לא קוראת לה דודה שלי, הרבה יותר קל לי לעשות את זה, אבל אני לא חושבת שזה קשור.
ש': זה פשוט קשה.
ש': אני לא רוצה לעמוד במקום שלה, אני אומרת לך באמת, שחלילה אני לא אהיה במקום הזה, אבל לא יודעת, זה מאוד ברור, יש פוגע ויש קורבן, צריך לראות את זה.
ש': באירוע עצמו אני חייבת לציין שזה היה רגע שלא סתם התמוטטתי כי היה שם רגע אחד של הבנה, כי כשהיא אמרה לי ללכת באותו רגע אמרתי לעצמי דבר כזה, אמרתי רגע, כל האנשים שיושבים פה באולם אם הם היו יודעים שהאדם הזה פגע בי מה היה לגיטימי?
ש': שהוא לא יישב כאן ואני אהיה פה.
ש': ואז היה איזה רגע שניגשתי לאיזה חברה של הדודה הזו, שהיא חברה שלה המון המון שנים, ואמרתי שאני פשוט אספר לה.
ש': כאילו פתאום נהיה לי אומץ, אמרתי רגע, שיידעו את האמת, אני אין לי במה להתבייש, אני לא עשיתי שום דבר לא טוב, למה אני אמורה עכשיו לקפל חמישה ילדים וללכת מהאירוע של אחותי?
ש': ואז כשבאתי אליה, לחברה הזו, הדודה שלי קלטה את זה והיא ממש התעלפה והיא הרסה את האירוע לגמרי.
ש': היא יצאה החוצה, נהיה בלגן.
ש': אבל זה היה רגע שהבנתי שצריך לדעת את האמת, אם יידעו, אם אנחנו נשים עכשיו פרוז'קטור על האדם הזה ונגיד: הוא הפוגע.
ש': זה הרבה יותר פשוט.
ש': באמת.
ש': עזבי שלא נעשה בצדק, רק עכשיו אנחנו נוכחנו לדעת, השבוע, מה איבגי, מה הוא קיבל?
ש': שישה חודשי עבודת שירות?
ש': כמו שקיבל הפוגע שלי.
ש': זה עוול.
ש': אני קיבלתי צ'ק של 1,000 שקלים בדואר, בזה העריכו את הכאב שלי.
ש': אבל מישהו ראה שזה הפוגע, שמו את הפרוז'קטור, את הזרקור, על האדם הזה, זה הפוגע.
ש': נקודה.
ש': אין פה עכשיו, לא נפגעה לו הפרנסה, לא, הוא הפוגע, הוא ישלם על המעשים שלו.
ש': אבל העולם עוד לא מצליח לעשות את זה.
יוראי להב-הרצנו: מה את חושבת על MeToo?
ש': שזה דבר מטורף.
ש': זה המיקרו של המקרו הגדול הזה.
ש': זה פשוט היה איזה שהוא תהליך מאיץ כזה של זה, זה עשה טוב, אני מאמינה שבזכות זה קרו הרבה דברים טובים בשנים האחרונות.
ש': עכשיו נהג מונית שהביא אותי, אמרתי לו שאני מדברת עם הוועדה לקידום מעמד האישה אז הוא אמר, כבר לא יודעים איך להתחיל עם אישה, מה הגבולות, אז אמרתי לו: אז אל תתחילו.
ש': אם אתה לא מצליח למצוא את הגבולות תסתום את הפה.
ש': אם אין לך את ההכרה הברורה כדי להבין מה נכון להגיד ומה לא נכון להגיד אל תגיד, היא תסתדר יפה בלי – כאילו היא תשרוד את זה, פשוט תסתום.
ש': כי אם תגיד משהו לא טוב היא לא תשרוד את זה ויהיה לזה המון נזק, אז אל תתחיל איתה.
ש': תאמין לי שהיא מרגישה מספיק טוב גם בלי המחמאות שלך.
אורית סוליציאנו: ש', היי, אני אורית מאיגוד מרכזי הסיוע.
אורית סוליציאנו: את ממש מהממת.
אורית סוליציאנו: כולנו יושבים כאן ומתרגשים מתחת למסכות.
אורית סוליציאנו: הורדתי לרגע.
אורית סוליציאנו: את מדברת כל כך נוגע ללב וגם כזאת עוצמתית, כששאלת אותה מה זה MeToo, MeToo זה הכוח לעמוד ולדבר.
אורית סוליציאנו: את עשית את זה לבד, MeToo זו מהפכה אדירה שאנחנו רק בתחילתה, לפעמים היא מצליחה.
אורית סוליציאנו: לי כדוגמה היו 20 נשים ובהצלחה חלקית.
אורית סוליציאנו: אז באמת את מאוד מאוד ריגשת, אין מילים.
אורית סוליציאנו: אני חושבת שמי שלא כל כך מכיר את העולם הזה, הבעיה בפגיעה המינית בתוך המשפחה היא הטרגדיה של לא רק הפגיעה עצמה, אני לא יודעת מה יותר גרוע, הקשר עם המשפחה שפתאום מתערער או יכול להיהרס.
אורית סוליציאנו: יש נשים שהאבא פגע בהן וכל המשפחה לא עומדת איתה, זו קטסטרופה.
אורית סוליציאנו: צריך להבין את ההשלכות של זה, אם אחד מתוך כל שבעה ילדים עובר גילוי עריות, זו הסטטיסטיקה לבנים ולבנות, אחד מתוך שבעה, בתוך המשפחה, יש לזה משמעויות על קשרים.
אורית סוליציאנו: דיברנו קודם, לפני שאת הגעת, על איך הקורונה השפיעה על הרבה מאוד מהמסגרות, מי שאין לו עורף משפחתי והמשפחה התנתקה ממנו זה להיות בודד בעולם בצורה קיצונית.
אורית סוליציאנו: אז ההשלכות של זה זה לא רק הפגיעה, שזה משקולת אחת, זה עוד טון משקולת של כל הרס הרקמה האנושית.
אורית סוליציאנו: אז את הצלחת לעמוד מול המשפחה שלך ואת עדיין איתם, ככה זה נשמע.
ש': קודם כל קורונה, אם כבר הזכרת את זה, אני חושבת שהמחשבה שליוותה אותי בבית – אגב, לי הקורונה באה טוב, אני אשתף אתכם, כי זה המקום הבטוח שלי, אני מוגנת.
ש': בבית שלי, עם הילדים שלי, תמיד זה היה המקום הבטוח, אף אחד לא יכול לשלוח את הידיים שלו למקום שלי.
ש': אבל המחשבה היחידה שעברה לי בראש זה כמה ילדים עכשיו נמצאים במקום שפוגע בהם ואין להם שום יכולת לצאת משם אפילו לרגע, שמישהו יראה אותם, שזה נוראי בעיניי.
ש': זה כל הזמן רדף אותי.
ש': על המשפחה שלי, אני חושבת שדווקא בגלל שאמא שלי יום אחד – אגב, אנחנו שמונה בנות ועוד שתי אחיות שלי נפגעו, לא ממנו, מאדם אחר.
ש': ואני ניסיתי המון לפצח את אמא שלי, יש לי אמא מאוד אצילית, נתפסת בעיני העולם כאישה הרואית כזאת שמגנה על חלשים, היא יכולה להתמסר לאנשים בצורה קיצונית וכאילו אותנו היא די הפקירה, לא שמרה עלינו, והיא עדיין מתנהלת כך, היא עדיין לא ערה למה ש – ויום אחד היא זרקה משפט כזה שהיא אמרה: גם אני עברתי ולא עשיתי עניין.
ש': זה היה הרגע שסלחתי לה, אמרתי, היא קורבן שלא טיפלו בו וקורבן שלא מטפלים בו הוא מקרבן.
ש': צר לי, 90% מהמקרים מוכיחים את זה ואמא שלי היא אחת מהם.
ש': היא אדם שנפגע, אני לא יודעת מה, היא לא רוצה לשתף, אבל היום אין - - -
אורית סוליציאנו: זה לא מפתיע, מה שאת אומרת אנחנו מכירות מהשטח.
ש': נכון, אז אין לי שום דבר אחר לעשות חוץ מלפחות לשמור עליי ועל הילדים שלי.
רונית אילתי ממן: אני גם רוצה להגיד שנייה משהו.
רונית אילתי ממן: הייתי שמחה אם היית מדגישה, מעבר לזה שאת מדהימה ואני מכירה אותך והצלחת לעורר לי לחלוחית בעיניים, עדיין, אבל מה הייחוד של פורום קיימות?
רונית אילתי ממן: כי יש לזה משמעות מטורפת, הן קבוצת נשים, כל אחת עם המקרה שלה, נפגעות גילוי עריות שסחבו את זה שנים והן הולכות, כמו שעכשיו ש' עשתה, ומרצות בבתי משפט ובפרקליטות.
רונית אילתי ממן: ספרי לנו קצת על זה.
ש': יש לי דווקא שתי דוגמאות שאני לוקחת אותן איתי.
ש': אחת הייתה ממש השנה.
ש': היה יום עיון כדי לעזור לנפגעות להשתלב בעולם התעסוקה.
ש': משהו יפה ומבורך בעיניי, שחבל שלא היה בזמן שאני ניסיתי להשתלב ולא הצלחתי.
ש': ואז באתי לשם וזה היה מאוד מאוד משמעותי לי כי אני שנים ניסיתי לעבוד ועברתי פגיעות חוזרות ונשנות דווקא במסגרת העבודה.
ש': הייתי עובדת בחברת דואר ישראל, אני אציין אירוע קטן, היה קולגה שהיה עובד איתי, יומיים אחרי שקיבלתי גט הוא נכנס לחדר שלי, סגר את הדלת ואמר: אפשר עכשיו להתייחד.
ש': זה היה אחרי הרבה אירועים חוזרים ואני זוכרת שהחלטתי שאני פשוט לא ממשיכה לעבוד בסביבה גברית.
ש': אחר כך עבדתי במתחם של ספא ומקווה לנשים בלבד וגם שם חוויתי, כי זה עדיין מקום שמתעסק הרבה עם הגוף וזה היה גם מאוד קשה לי.
ש': ואז באיזה שהיא החלטה מאוד גורפת החלטתי שאני מפסיקה לעבוד, בלי שום ביטחון כלכלי, פשוט אני יותר לא מסוגלת לצאת לעבוד כי הפגיעה כל הזמן פוגשת אותי.
ש': וכשהגעתי למקום הזה היה חשוב לי להביא את הקול של הנשים שבוחרות לא לעבוד.
ש': יש נשים נפגעות שאני מכירה שנלחמות על מקום העבודה שלהן וזה עולה להן באמת בכוחות נפש וזה מגיע לזה שהן צריכות לצאת לאשפוזים.
ש': אז יש מקומות עבודה שמצליחים להכיל וזה היה מאוד חשוב לי להביא.
ש': ובאמת היינו שלוש בנות מהפורום וכל אחת הביאה קול אחר, אחת שלמדה ויש לה תארים ולא מצליחה עדיין לנגוע בשום דבר, אותי שבוחרת לא לעבוד אחרי שניסתה ואחת שעדיין עובדת בכל מחיר.
ש': אז ישבתי שם והבאתי את הקול הזה, שזה היה מאוד משמעותי.
ש': ישבו שם חברים ממרכז הזדמנות שנותן הזדמנות לנשים נפגעות להשתלב בשוק העבודה והם יצרו איתי קשר ואני אמרתי בהרצאה שאני רוצה לכתוב הרצאה על החיים שלי ואם פעם אני אעשה כסף אז אולי זו תהיה הדרך, שאני אהיה עצמאית.
ש': והם יצרו איתי קשר, ותקשיבו, זה היה ממש לפני לא הרבה זמן, אני הגעתי אליהם והם נתנו לי את הפוש.
ש': אני מדברת עכשיו עליי ספציפית, אני לא אומרת לכם עוד מה זה יעשה למיליון נשים שמספיק שיש שם – ישבו שם אנשים מחברות כוח אדם, מכל מיני משרדים בתפקידי מפתח שכן יכולים לשלב נשים נפגעות בשוק העבודה, כמה טוב זה יעשה להן.
ש': מה זה עשה לי באותו רגע, אני עכשיו כותבת את ההרצאה שלי, זה קורה, זה בעיצומו.
ש': עם תמיכה.
רונית אילתי ממן: אבל גם חשוב להדגיש למה לנשים נפגעות תקיפה מינית מאוד מאוד קשה להשתלב במקומות עבודה, בגלל כל הפוסט טראומה.
ש': בכלל חייב להגיד שכל הרעיון הזה של יחסי עובד-מעביד, כל המקום שאת מאבדת שוב שליטה, יש מישהו שהוא הסמכות הקובעת, בדרך כלל זה גבר, כך שזה יוצר תמיד את הקונפליקט, אבל עדיין אני כן מאמינה שאפשר לשלב נשים.
ש': אם ישימו לב אליהן, אם יידעו איך לטפל במקומות האלה, איך לגשת לאישה נפגעת, איך מדברים לאישה נפגעת.
ש': אני יכולה להגיד שגם מנשים נפגעתי, נשים, הייתה מישהי שעבדה איתי והייתה אומרת לי: אם הייתי גבר, וואו, מה הייתי עושה לך.
ש': לא, לא יודעת, השיח צריך להשתנות, משהו צריך לקרות.
ש': עוד נקודה של הפורום הייתה שאנחנו מדברים בדרך כלל בבתי ספר לסיעוד.
ש': הייתה שם מישהי.
ש': העברתי הרצאה, דווקא שם אנחנו עושות הכי הרבה הרצאות, והעברתי שם הרצאה, לימים אבא שלי הגיע לעשות צנתור, ואז אני רואה אותה, לא זיהיתי, ישבו שם מספיק בנות, והיא ניגשה אליי ואומרת לי: אחרי ההרצאה שלך אני מבטיחה לך שאני במקום יותר טוב.
ש': ואמרתי לעצמי מספיק לי אותה, ואם יש אותה אז יש עוד לפחות כמה כמוה, שאני הבאתי את המקום שלי, ששיתפתי, שנחשפתי ברגעים לא פשוטים שלי.
ש': יש לי ילקוט בהדסה עין כרם, אני יכולה לספר, שם אני בדרך כלל מביאה את כל החוויות שלי.
ש': ואתם לא מבינים מה זה, מספיק שתבוא מישהי בת 17 כמוני, שמאבדת את המחזור ויורדת במשקל ולא יגידו לה: מה, את רוצה להיות רזה?
ש': נביא לך פסיכיאטר.
ש': מזלזלים.
ש': לא, משהו קורה לי, תבדקי למה אני פוגעת בעצמי.
ש': עד שלא הייתי מרגישה את הצביטה הזאת בקיבה שהייתה מייבשת אותי לא הייתי נרגעת ואז כבר לא הייתי מצליחה להכניס אוכל, ואז הייתי צריכה להתאשפז ולקבל את זה בזונדות.
ש': מספיק שתהיה בחורה אחת שמישהו ישים עליה את האור ואז היא תקבל טיפול והיא תלד רגיל והיא תבחר את הזוגיות שלה נכון והיא לא תעבור שתי מערכות נישואים כושלות כמו שלי.
ש': בשבילי, אתם לא מבינים מה זה.
ש': ופרקליטות ושופטים ואיפה שלא דיברנו, הלוואי שאפילו בחורה אחת, תהיה לה חוויה אחרת משלי.
רונית אילתי ממן: עכשיו יש לך יושב ראש ועדה למעמד האישה אחד.
ש': ואני מאחלת לך בהצלחה ואני מקווה שתעשה את עבודת הקודש הזאת על הצד הטוב ביותר, כי באמת, אני מבטיחה לך, שנשים כמוני, אם הן היו במצב הזה, כל כך הרבה עוגמת נפש אתה תחסוך מהם, אתה לא מבין כמה בכלל.
עודד פורר: לכן אנחנו עושים השתדלות.
עודד פורר: אני לא לבד, יש פה עוד חברי ועדה.
איילת רזין בית אור: רק עוד משפט אחד.
איילת רזין בית אור: מחר בוועדת הרווחה יש דיון בהצעת חוק שנכתבה ביוזמתנו בנושא הכשרות חובה לאנשי מקצוע כתנאי להסמכה בנושא של זיהוי התעללות.
איילת רזין בית אור: מאוד חשוב שתשתתפו אם יש לכם את האפשרות.
איילת רזין בית אור: כמו ששמעתם זה מציל חיים.
עודד פורר: (במרכז אקוטי לנפגעי תקיפה מינית 'בת עמי', הדסה עין כרם)
דבורה באומן: אני דבורה באומן, אני רופאת נשים פה במחלקה וספציפית פה אני כרגע כי אני גם מנהלת את מרכז 'בת עמי'.
דבורה באומן: את מרכז 'בת עמי' אמנם אני מנהלת, אבל אנחנו למעשה צוות רב דיסציפלינרי כאשר במרכז 'בת עמי' עומדות שלוש דיסציפלינות, שלוש מומחיות, רפואי, אחות, איריס היא האחראית על הדיסציפלינה של האחיות, נורית, עובדת סוציאלית, מרכזת 'בת עמי', ואסטל, שהיא מצטרפת אלינו, היא מנהלת השירות הסוציאלי של הדסה ועוד איש מאוד חשוב, זה רועי דוד מהנדסה רפואית, שתשמעו ממנו כמה אנחנו עובדים על כל נושא, גם של הטכנולוגיה, במרכז 'בת עמי'.
דבורה באומן: אולי עכשיו, ברשותכם, אתם תגידו לנו מי אתם שאנחנו נדע עם מי אנחנו מדברים.
דבורה באומן: (הצגת נוכחים).
דבורה באומן: אם אני היום אחראית פה, בוועדה הזאת, על הנושא הרפואי, אז מקובל שמי שמדבר מותר לו להוריד מסכה.
דבורה באומן: אז רוצה קודם כל לתת לכם את האג'נדה של מה שאנחנו עושים היום ודרך אגב זה גם במרכז 'בת עמי'.
דבורה באומן: אחד הדברים המאוד מאוד חשובים שאנחנו למדנו, גם מתלונות של נשים שהגיעו ונחשפו לדברים, זה לתת לאנשים את האג'נדה מה הולך לקרות.
פרופ' יורם וייס: שלום.
ד"ר דבורה באומן: פרופ' יורם וייס, מנהל מרכז הדסה, בבקשה.
יורם וייס: ברוכים הבאים.
יורם וייס: אני מנהל הדסה כבר שבע שנים, ברקע שלי אני מומחה בהרדמה ובטיפול נמרץ, אני ניהלתי את יחידת טיפול נמרץ פה בתחילת שנות ה-2000, בזמן הפיגועים, ואחר כך הייתי מנהל מחלקת הרדמה וכשהדסה נכנסה לקשיים הכספיים שלה אז ביקשו ממני לעזוב את מחלקת ההרדמה ולעבור לנהל את הקמפוס ואני מנהל אותו כבר שבע שנים, סוגר שבע שנים בעוד חודש.
יורם וייס: אני אספר קצת רקע שאתם לא מודעים לו, אבל במשבר הגדול של הדסה, כשהדסה הייתה בשיא המשבר, אחד הדברים שהיה עמדה אפשרות שכל הפרויקט הזה ייעצר ויבוטל לאור המשבר הגדול שהיה להדסה ואז באותה תקופה אני הייתי ביחד עם עוד קבוצה של אנשים שממש נלחמנו כדי שהפרויקט הזה לא ייפסק.
יורם וייס: אני חושב שהפרויקט הזה חשוב בצורה בלתי רגילה.
יורם וייס: אני רוצה גם להזכיר את מי שיזמה, הייתה בין היוזמות של ההקמה של זה, שגית ארבל-אלון, שהייתה מעורבת בפרויקט הזה ועשתה הרבה מאוד כדי להעמיד אותו ולמעשה ד"ר באומן נכנסה ברגע ששגית החליטה ללכת ללמוד מינהל רפואי.
יורם וייס: ד"ר באומן נכנסה ולקחה לידיה את התפקיד ועושה באמת עבודת קודש בתפקיד הזה.
יורם וייס: האמת שהייתי שמח אם הייתם באים לפני הקורונה כי הייתם רואים את החדר הבאמת מאוד יפה שיש לנו.
יורם וייס: אני לא מזכיר לכם שכמו הרבה דברים, אבל הקורונה עושה לנו הרבה בעיות.
יורם וייס: אני צוחק לפעמים, אני אומר היום שאני מנהל שני בתי חולים, אני מנהל בית חולים בתפוסה מלאה, שזה הדסה עין כרם וכל הבניינים, ויש לנו את הבניין הישן שאמור להיות בשיפוץ שאנחנו למעשה במקביל לשיפוץ שלו ממשיכים להפעיל שם כמה מחלקות קורונה.
יורם וייס: אנחנו היום נמצאים בתפוסה של 95 מיטות ולמעשה זאת התפוסה הכמעט קבועה שלנו בימים האחרונים.
יורם וייס: מתוך, במקרה הקיצון אני יכול להגיע ל-103 מיטות.
יורם וייס: במקרה ממש קיצון, כשאני כבר אתפשר על איכות הטיפול הרפואי, ל-120 מיטות.
יורם וייס: אנחנו כעת נערכים עם משרד הבריאות לפתיחה של עוד 30 מיטות שמתוכן עשר מיטות יהיו מיטות טיפול נמרץ, כרגע יש לנו 26 מיטות שהן מיטות טיפול נמרץ, שמתוכן כרגע נמצאות בשימוש 22 מיטות טיפול נמרץ.
יורם וייס: אתם יודעים בוודאי שירושלים נמצאת במרכז האירוע של הקורונה, אני הייתי ביום שישי בישיבה של המוקד הלאומי והסתכלנו על הנתונים והנתונים לאזור ירושלים מאוד מטרידים כי יש לנו את מרכז העיר ירושלים עם השכונות החרדיות, יש לנו את האזור של בית שמש וביתר ויש לנו את האזור של מזרח ירושלים שנצבע, מזרח ירושלים נצבעת יותר ויותר באדום, יש גם כרגע שם התפרצות מאוד משמעותית ואנחנו גם רואים את זה.
יורם וייס: אם באירוע הראשון אנחנו ראינו בעיקר חרדים באירוע הזה אנחנו למעשה רואים אוכלוסייה של כל האוכלוסיות של העיר, מחילונים דרך כיפות סרוגות דרך חרדים וגם ערבים שנמצאים.
יורם וייס: אם הדבר הזה יימשך נצטרך להתמודד עם אירוע שהוא מאוד משמעותי.
יורם וייס: כרגע האירוע הזה הוא בר הכלה עדיין.
יורם וייס: ההשפעה של זה על המיון, אני לא מסתיר מכם, היא שכל המבנה של העבודה במיון השתנה לחלוטין, אנחנו למעשה מפעילים שני חדרי מיון, חדר מיון אחד שהוא חדר מיון רגיל וחדר מיון שני שהוא חדר מיון לשלילה של קורונה, זה נקרא מיון ביולוגי.
יורם וייס: במיון הביולוגי עוברים בכל יום היום, חוץ מהחולים שמובאים אלינו ישירות על ידי מד"א, דרך המיון הביולוגי עוברים בכל יום בסביבות 40 חולים, שזה המון, כי המיון הזה הוא בסך הכול מיון של עשר מיטות.
יורם וייס: כיוון שכך היינו צריכים לעשות כל מיני שינויים בהתנהלות של המיון לכן למעשה החדר שהיה החדר שנועד אך ורק ל'בת עמי' משמש היום גם כמיון גניקולוגי, אני שם את זה על השולחן, כשההוראה המפורשת שלי היא שברגע שיש אירוע של 'בת עמי' אז החדר הוא אך ורק לשימוש של 'בת עמי' וברגע שהוא לא בשימוש אז הוא משמש את המיון הגניקולוגי.
יורם וייס: אנחנו יודעים שיש לנו בחודש בסביבות – כמה מקרים יש לכם בחודש?
דבורה באומן: השנה אנחנו 170 בערך.
יורם וייס: אז אלה המקרים.
יורם וייס: תבינו שפניות למיון הגניקולוגי יש לנו בסביבות 30, 40 אפילו 50 פניות ביום לפעמים כך שאני חייב לתת גם איזה שהוא פתרון למיון הגניקולוגי כי בגלל המבנה של הקורונה ובגלל בנייה של אזורים שהם אזורי בידוד והפשטה והתלבשות וכו' אנחנו מאבדים הרבה שטחים מהמיון לטובת הבטיחות של הצוות.
יורם וייס: אני לא אסתיר מכם, אם יש משהו שאני קם בבוקר והולך לישון איתו בלילה זה הבטיחות, הבטיחות, הבטיחות של הצוות.
יורם וייס: האנשים שצריכים לטפל בקורונה, אנחנו כהנהלת בית החולים חייבים להיות בטוחים שהם לא חס וחלילה נמצאים בתנאים שהם לא יכולים להתלבש או להתפשט בצורה בטוחה כדי שהם לא ייפגעו גם כאן מהקורונה.
יורם וייס: אני אעצור פה ואני אתן לכם לשאול שאלות, אם אתם רוצים.
אורית סוליציאנו: איך הצלחתם לשנות את העניין הזה, שאמרת שעשיתם מאבק בתקופה של ה - - -
יורם וייס: של המשבר של הדסה?
יורם וייס: זה לא היה מאבק של הורדת ידיים, אלא הייתה קבוצה של אנשים מספיק בכירים פה בבניין שאמרה למנכ"ל דאז שאנחנו חושבים שאסור בשום פנים ואופן לוותר על הפרויקט הזה.
יורם וייס: ראשית, הדסה הייתה מהראשונות שהקימו פרויקט של טיפול בנפגעות תקיפה מינית.
יורם וייס: אני לא רוצה לומר הראשונה, אבל אחת הראשונות.
אורית סוליציאנו: וולפסון היה הראשון.
יורם וייס: נכון.
יורם וייס: אני חשבתי שזה מאוד מאוד מאוד חשוב.
יורם וייס: אני גם רוצה לומר שבייחוד בירושלים, ירושלים זאת עיר שהיא לא עיר פשוטה, ואני לא אכנס כרגע להסבר למה היא לא פשוטה, כולכם בוודאי מבינים למה היא לא עיר פשוטה, ולכן חשבנו שזה חשוב שבירושלים יהיה כזה מרכז ושהוא ימשיך לפעול.
אורית סוליציאנו: אני מנכ"לית של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, אני רק שואלת את זה, זהר סהר היא ממשרד הבריאות, אני שואלת איך, האם הנהלה של בית חולים יכולה להחליט ככה לוותר על פרויקט שברמה הלאומית כשמסתכלים על זה - - -
יורם וייס: הנהלת בית חולים, אני לא רוצה כרגע להיכנס לזה, תראו, אני אגיד את זה בכל הכנות, אני מאוד מעריך את מה שמשרד הבריאות עוזר לנו בכל מה שקשור בתמיכה ב'בת עמי', אבל אני אשים את זה על השולחן, הנהלת משרד הבריאות בשנים האחרונות, אגב תודה רבה, כי לדעתי איתך דיברתי בטלפון כמה פעמים או מישהו מכם, הגדילו את התמיכה, אבל לפני שבע שנים, בשנים שאנחנו החלטנו להמשיך את הפרויקט למעשה אנחנו מימנו בין שליש לחצי מהפעילות.
יורם וייס: אני חשבתי שלמרות כל הדברים זה חשוב בצורה בלתי רגילה שאנחנו נמשיך לעשות את זה, כי חלק מהדברים אתה עושה בגלל מילה שהיום לפעמים קשה להשתמש בה, אבל זה ציונות.
יורם וייס: בעיניי גם הנושא הזה יש בו אלמנט של ציונות.