GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שרון קיסר: אני כן יכולה להגיד בדיוק מהכובע שלי שאני הגעתי לפה ואני כן ראיתי את עצמי, טיפלתי בהרבה מאוד תיקי עבירות מין והייתי רגישה מאוד והיו הרבה דברים שאני – באמת התייחסתי אחרת כמובן לנפגעות ולנפגעים וכו', אבל כמות הידע שלמדתי מאז שאני פה היא הרבה יותר.
שרון קיסר: זאת אומרת אין ספק, וכאן אני אקפוץ טיפה בנושא של הכשרות, בסופו של דבר אם ניכנס למשל לעולם המשפט, אחד הדברים שאנחנו עושים זה ליווי להליכים משפטיים של נפגעות, יש הרבה מאוד התלבטויות אם ללכת באמת להגיש תלונה, אנחנו כן יודעות שרק 6% בכלל מהנפגעות מגיעות ומגישות תלונה, מתוך זה 85% מהתיקים נסגרים לפני הגשת כתב אישום.
שרון קיסר: אלה המספרים.
שרון קיסר: ההליך עצמו לא מביא הרבה פעמים לתוצאה שהיא טובה.
שרון קיסר: אני יכולה לדבר על זה הרבה למה, אבל מה שכן זה יכול לשנות את התמונה לגמרי כי בלי קשר לתוצאה זה האופן, מה שקורה, תוך כדי התהליך.
שרון קיסר: זאת אומרת התהליך עצמו יכול להיות אונס שני, כפי שלפעמים נפגעות קוראות לזה, כל התהליך עצמו, בלי קשר לתוצאה, זה גם יכול להיות הליך טוב ומיטיב.
שרון קיסר: אני אתן דוגמה.
שרון קיסר: תיק נסגר, התיק נסגר גם אם הוא בצדק מוחלט נסגר כי אין ראיות.
שרון קיסר: ושוב, אני מבינה היטב מתוך הכובע שלי עד כמה אנחנו במשפט מעבר לספק סביר, כדי להגיע לזה צריך ראיות חזקות ובתיקים האלה קשה להגיע לראיות חזקות, אבל אם הפרקליטות, הנציג שסגר את התיק, נפגש עם הנפגעת ונותן לה לדבר והיא מדברת ומקשיבים לה, נותנים לה במה, נותנים לה מקום בהליך שהרבה פעמים אין לה מקום ומסבירים לה שהתיק נסגר לא כי זה לא קרה ולא כי לא מאמינים לה.
שרון קיסר: צריך להבין שהן באמת לא מבינות שזה בטוח קרה, כאילו יש כל כך הרבה סיבות שהן יגידו לעצמן אולי לא הבנתי נכון, או אני מגזימה או – מספיק שאומרים לה שזה לא כי זה לא היה וזה לא כי לא מאמינים לך, אלא אנחנו נאלצים לסגור כי בית המשפט דורש כך וכך וכך.
שרון קיסר: הדבר הזה מבחינתה זה שינוי עצום, היא במקום אחר.
שרון קיסר: אפילו אם התוצאה היא לא טובה.
שרון קיסר: אותו דבר במשטרה.
שרון קיסר: שוב, 6% סך הכול מגיעים למקום הזה שהם הצליחו להוציא את המילים ולהגיע לתחנת המשטרה, ובמקום שיהיה שם סדרן שיצעק מי יכול לקבל פה תיק אונס, אנחנו פה במרכז הסיוע מתאמות - - -
אורית סוליציאנו: ובאמצע הפגישה הוא אומר: רגע, רגע, אני רוצה פלאפל.
אורית סוליציאנו: באמצע שהיא מספרת לו מה קורה.
אורית סוליציאנו: לא כי הוא רע, כי ככה זה, זו המציאות הישראלית.
שרון קיסר: או הדלת פתוחה ואנשים נכנסים.
שרון קיסר: זה כל כך קשה להגיד את המילים האלה, אז מספיק שאנחנו מכירות והכשרנו מראש את החוקרים שיודעים בדיוק את הדברים הקטנים האלה.
שרון קיסר: את השאלות הקשות צריך לשאול, אבל אפשר לעשות את זה בחדר שקט וסגור, בלי הפרעות, לתת לה לדבר, לתת לה להחליט אם המזגן יהיה דלוק או לא.
שרון קיסר: כל מיני דברים שהם באמת יכולים להיות מאוד משמעותיים.
שרון קיסר: אנחנו ניתן להם את ההכשרה הזאת, אנחנו נלווה, מתנדבת שלנו תלך עם אותה מתלוננת, תשב בחקירה, תהיה איתה לפני, תהיה איתה אחרי, אחר כך תעקוב אחרי הדברים בשבילה, תבקש את הפגישה הזאת בפרקליטות, תלך איתה לפגישה בפרקליטות.
שרון קיסר: כל התהליך הזה, גם אם התוצאה לא תהיה טובה הוא שינוי.
שרון קיסר: זה מאוד משמעותי וזה גם אחד מהדברים שאנחנו עושים.
עודד פורר: מה קורה בהסדרי טיעון?
שרון קיסר: בהסדרי טיעון כעיקרון יש לנפגעת זכות לתת עמדה.
עודד פורר: כן, בסדר, מה שנקרא: טוב, בואי תגידי מה – זה נכון בהרבה עבירות, לא רק בזה.
שרון קיסר: אז אנחנו באמת מלוות אותה בכל הדבר הזה, בכל ההליך ובכל הקשים ובכל ההתלבטויות.
שרון קיסר: מהתחלה, לדוגמה אם היא מתלבטת אז יש לנו רכזות בליווי ובהליכים, נפגשות איתה, יושבות, נותנות לה, שוב, את כל המידע, ההחלטה היא שלה.
שרון קיסר: אנחנו, בניגוד לכל גורם אחר, אין לנו אינטרס למעט האינטרס של מה שטוב לה.
שרון קיסר: אין לנו אינטרס.
שרון קיסר: ושוב, בכובעים אחרים, הייתי תובעת והייתי שופטת, אני יודעת מה זה האינטרס האחר.
שרון קיסר: הוא טוב, הוא אינטרס טוב, אנחנו רוצים למגר את התופעה לכן אנחנו רוצים תיקים, אבל פה באמת אנחנו מסתכלות מהכובע שלה ומהרצון שלה ונותנות לה את השליטה ונותנות לה את כל המידע שיש לה, הולכות איתה לאן שהיא צריכה ואיך שהיא רוצה, אבל היא זאת שמחליטה ועושה.
איילת רזין בית אור: שרון, אני יכולה רק להגיד משהו, שאולי הייתי צריכה להגיד בהתחלה?
איילת רזין בית אור: יש משהו שצריך להבין על הדנ"א של המקום הזה ואז אולי תבינו גם את כל אופן ההתנהלות שלנו וגם כל הדרישות שלנו מלמעלה.
איילת רזין בית אור: יש במחקרים שני צרכים מובהקים שעולים פעם אחר פעם אחר פעם כצרכים שנפגעות אומרות שזה הדברים הכי חשובים לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.
איילת רזין בית אור: אחת, הכרה בתוקף, הכרה שלי כנפגעת, כמי שעברה פגיעה מינית.
איילת רזין בית אור: קודם כל הכרה שלי, של עצמי, של הסביבה הקרובה שלי ושל הרשויות.
איילת רזין בית אור: שהפרקליטות תגיד לה: אנחנו מאמינים לך.
איילת רזין בית אור: הצורך השני זה החזרת השליטה.
איילת רזין בית אור: גם אני הייתי פרקליטה תשע שנים, גם אם כפרקליטה אני אומרת שזה תיק המאה, זה תיק מהמם, הוא יקבל המון תקשורת והוא ישנה את כל הדינים שקשורים במה שלא יהיה, לעולם אף אחת לא תגיד פה לנפגעת: את חייבת להגיש תלונה.
איילת רזין בית אור: היא גם לא תגיד לה: אין סיכוי, התיק ייסגר.
איילת רזין בית אור: הן באות לכאן והן מקבלות את כל המידע ואת כל פריסת המפה של אילו משאבים זה ידרוש ממנה.
איילת רזין בית אור: תראי, אם את רוצה להגיש תלונה, אז תצטרכי ככה וככה וככה, ואת צריכה להבין שהרבה פעמים אולי יקפיצו אותך לאימות ופתאום להשלמת חקירה ואולי, אם זה לפני תקופת מבחנים, זה לא כל כך טוב, תשקלי אם את פנויה לזה.
איילת רזין בית אור: זאת אומרת עושים איתה, א', מיפוי צרכים שלה, ו-ב', קבלת החלטות שמתאימות לה ולצרכים שלה.
איילת רזין בית אור: זה מאוד שונה מהמוטיבציות של הרשויות, שהן מוטיבציות חשובות, אבל יש הרבה פעמים פער גדול.
שרון קיסר: לכן צריך גם את זה.
שרון קיסר: צריך את הכול, אבל גם צריך אותנו.
שרון קיסר: אז הליווי בהליכים הוא גם בהליכים הרפואיים, לא רק במשפטיים.
שרון קיסר: עוד דבר שיש פה זה קבוצות תמיכה.
שרון קיסר: יש שתי מטפלות שפותחות קבוצות תמיכה, גם לנפגעות, לפי נפגעות בילדוּת, כל אחת המאפיינים שלה, זה מקום לשיתוף, לדיבור ושיקשיבו להן.
שרון קיסר: אנחנו עושות גם ייעודיות, הייתה לנו למשל קבוצת תמיכה בשיתוף פעולה עם הבית הפתוח, נפגעים מהקהילה הלהט"בית.
שרון קיסר: בתחום התעסוקה ספציפית עשינו קבוצת תמיכה עם הקהילה האפריקאית, האתיופית.
שרון קיסר: אנחנו מנסות ככה באמת להגיע לכל מגוון הנשים שנפגעות.
רונית אילתי ממן: האוכלוסייה המגוונת של ירושלים.
רונית אילתי ממן: המרכז בירושלים הוא מרכז מאתגר במיוחד כי אנחנו יושבות על הציר של כל הארץ ואנחנו רואות עם מה כל מרכז מתמודד.
רונית אילתי ממן: בירושלים ההתמודדות היא מורכבת, כי גם צריך הנגשה בערבית וגם של החברה החרדית.
רונית אילתי ממן: שרון, בקיצור, אני עושה לכם יחסי ציבור עכשיו.
יוראי להב-הרצנו: את יכולה להגיד מילה על הקהילה הגאה בהקשר של הפעילות של המרכז?
שרון קיסר: קודם כל יש לנו שיתופי פעולה איתם.
יוראי להב-הרצנו: עם הבית הפתוח?
שרון קיסר: כן, עם הבית הפתוח.
שרון קיסר: אני אגיד שהמנכ"ל הקודם, אני הרי התחלתי כמתנדבת פה והוא היה איתי בהתחלה בקורס שלי, בקורס החינוך, הכרתי אותו, הגעתי לפה כמתנדבת חינוך, היינו ביחד בקורס, נהיינו חברים מאז, אנחנו ביחסים מאוד מאוד טובים.
שרון קיסר: אז זה באופן אישי, אבל מעבר לזה היו שיתופי פעולה, גם אנחנו עשינו הכשרות שם, גם הגיעו אלינו נציגים למפגש עם המתנדבות שלנו והמתנדבים שלהם.
שרון קיסר: כמו שאמרתי על קבוצת התמיכה, שזה נעשה לגמרי בשיתוף פעולה, יש מדריכה מטעמנו, מדריכה מטעם הבית הפתוח.
שרון קיסר: זו קבוצת תמיכה שהתחילה לפני משבר הקורונה ואחד מהאתגרים המאוד קשים לנו זה עם הסגר, איך ממשיכים כקבוצת תמיכה שמתחילה, זה יוצר באמת הצפה מאוד מאוד גדולה ולהפסיק באמצע זה קשה מאוד.
שרון קיסר: היה ניסיון לעשות את זה בזום, זה לא כל כך הצליח, כי מאוד קשה, התכנים, זה לא כמו ללמוד באוניברסיטה, אף על פי שזה גם קשה, אבל לדבר על הדברים האלה בזום זה משהו שמאוד קשה ומאוד מאתגר.
שרון קיסר: אבל הייתה החזקה של הקבוצה בידי המדריכות תוך כדי, מיד איך שהורדו ההגבלות זה חזר לפרונטלית והקבוצה באמת הסתיימה.
שרון קיסר: זו קבוצה מאוד חשובה.
אורית סוליציאנו: אני רוצה להגיד עוד משפט על מה שאמרת עכשיו.
אורית סוליציאנו: מה אפשר לצפות מהמדינה ומה אי אפשר.
אורית סוליציאנו: אני חושבת שמה שעושים בארגונים האלה, אם מסתכלים על זה רגע קצת מרחוק, זו עבודה ממש חשובה שמצילה הרבה נפשות, ומורידה מהרווחה של המדינה.
אורית סוליציאנו: אצלנו, אנחנו לא שבדיה, לא נהיה שבדיה בשנים הקרובות, אולי אף פעם לא נהיה, והיכולת לעזור בהיבט הסוציאלי עם אוכלוסייה כזו זו פשוט עבודה של אנשים, זה מאוד מאוד חשוב.
אורית סוליציאנו: זה עוזר לכל המדינה, בהשקעה יחסית לא רבה, כמה מתנדבים יש בכל מרכזי הסיוע?
אורית סוליציאנו: כ-2,000 מתנדבות ומתנדבים.
אורית סוליציאנו: אני קוראת לנו רצועת הביטחון, סוג של.
שרון קיסר: כיפת ברזל.
שרון קיסר: המתנדבות מאוד מאוד מוחזקות אצלנו, גם הקורס מאוד מעמיק, שעוברים אותו, ששוב, מבחינתי זה היה שינוי מסלול מחדש.
שרון קיסר: התחלתי כמתנדבת והפכתי להיות מנכ"לית אחר כך.
שרון קיסר: וגם אחר כך יש פיקוח כל הזמן, הדרכות ופורומים וליווי שוטף ויום יומי של אותו צוות.
שרון קיסר: כל מתנדבת שיושבת בקו, יש כוננית, אחת מהצוות שהיא כוננית לכל דבר, גם המתנדבת לא לבד, המתנדבת צריכה באמת לענות לשיחות כל כך קשות ומציפות.
עודד פורר: מה כולל קורס כזה?
עודד פורר: כמה זמן הוא?
שרון קיסר: זה 60 שעות של החינוך, 72 של הסיוע, וזה כולל הרבה מאוד, גם לימוד על הנושא של טראומה והמשמעות שלה.
עודד פורר: וזה נפרס על פני כמה זמן?
אורית סוליציאנו: כמה חודשים עד חצי שנה.
אורית סוליציאנו: זה מאוד רציני.
עודד פורר: כמה עולה קורס כזה?
שרון קיסר: אין לי פה את המספר המדויק של זה, אנחנו משלמות למנחות, הן לא מקבלות כסף.
שרון קיסר: שוב, אצל מרכזים שונים זה אחרת.
עודד פורר: זה לא מתוקצב על ידי המדינה?
שרון קיסר: לא.
שרון קיסר: מבחינת התקציב אנחנו כן מקבלות – קיבלנו.
שרון קיסר: לצערי השנה אנחנו באמת בקושי עצום ואני כן מתכוונת להגיד על זה כמה מילים, אנחנו בדרך כלל מקבלות כסף מהרווחה עם סכום אחד לכל המרכזים ביחד ולפי הפעילות שלנו אנחנו אחר כך מתוקצבות כל מרכז לפי הפעילות.
שרון קיסר: אז אחד מהדברים שנכנסים שם זה הקורס.
שרון קיסר: אנחנו לא מקבלות כסף, אנחנו, אבל יש מרכזים שאני חושבת שזה שונה, אצלנו מגיעים ואנחנו משלמות למנחות, שזה 60 שעות, שעות הכנה וכו'.
עודד פורר: את לא יודעת להגיד כמה עולה קורס כזה?
עודד פורר: כמה משתתפות יש בקורס?
שרון קיסר: בדרך כלל 15, משהו כזה.
שרון קיסר: עכשיו, שוב, בגלל הקורונה כל הפעילות יורדת כי אנחנו קודם כל רוצים לעשות את זה בקבוצות יותר קטנות, כדי שזה יהיה בטוח, אז כל דבר שאנחנו עושות, גם ההכשרות - - -
עודד פורר: אי אפשר להעביר אותו בזום?
שרון קיסר: ברגע שהתחיל המשבר אנחנו ניסינו לעשות הכול בזום, זאת אומרת אני כן אגיד שכשהתחיל באמת המשבר של הקורונה הרבה מאוד מהצוות שלנו יצאו לחל"ת, בעצם חינוך הפסיק לגמרי, סדנאות חינוך בבתי ספר, לא היו בתי ספר.
שרון קיסר: זה עדיין לא חזר, אני לא יודעת מתי זה יחזור, כי גם אם יהיו לימודים יש סדרי עדיפויות ולצערנו זה לא יהיה הדבר הראשון.
שרון קיסר: אבל אנחנו כן התחלנו לעשות הכשרות לאנשי מקצוע.
שרון קיסר: מה שבאמת רציתי להגיד קודם בעניין הזה, שאת הקושי הרב של נפגעות בימים האלה אנחנו גם ראינו מפניות שראינו מפסיכולוגיות ופסיכולוגים שאמרו שעכשיו לאחרונה הרבה מאוד העלו בפניהם פגיעות ישנות.
שרון קיסר: זאת אומרת אחד מהדברים שאנחנו גם יודעים זה שנפגעות אפילו בטיפול לא ידברו לפעמים, הן יכולות ללכת לטיפול 20 שנה ולא לספר על הפגיעה, גם שם תהיה בושה, אז פנו אלינו ואמרו שיש כל כך הרבה הצפה של הנושא הזה עכשיו שהם ביקשו את ההכשרות שלנו ואת זה באמת התחלנו לעשות.
שרון קיסר: זה כן הצלחנו לעשות, אבל את ההדרכות למתנדבות, את הפיקוח מרחוק עשינו תוך כדי המשבר.
עודד פורר: כל זה, אורית, מהתקציב של שישה מיליון?
אורית סוליציאנו: זה כלום, כן.
עודד פורר: זה היה תשעה וזה קוצץ לשישה, נכון?
אורית סוליציאנו: זה היה שמונה וקוצץ ל-5.6 והוסיפו עוד מרכז חרדי.
אורית סוליציאנו: אני אומרת שזה חשוב שמוסיפים, אבל צריך להגדיל את הפאי, ולחלק ל-12 לפי מפתח אפילו כזה.
שרון קיסר: זה מאוד מאוד קשה.
שרון קיסר: הכסף שלנו, שליש בערך זה באמת מכספי הרווחה ועוד אנחנו מקבלות סכום מאוד צנוע מעיריית ירושלים.
אורית סוליציאנו: זה הכול פילנתרופיה.
שרון קיסר: זה שליש והשליש הזה עכשיו, אין לנו אותו.
שרון קיסר: זאת אומרת מתוך זה קיבלנו מקדמה אחת שזה אולי חמישית ואנחנו באמת בלי זה, אני אומרת באמת בלי - - -
אורלי פרומן: זה משגע למה לא העבירו את התקציב.
אורית סוליציאנו: אני אגיד לך מה שלא בסדר, שנתנו באמת אחרי רעש ציבורי איזה שהיא מקדמה, אנחנו דיברנו איתך בפגישה פרטית, ואז אמרו לנו ברווחה, ואנחנו כבר למדנו מהניסיון שאומרים לנו וזה לא עובד ככה, אמרו שאי אפשר יותר מקדמות.
אורית סוליציאנו: אין דבר כזה - - -
אורלי פרומן: ברור שאפשר.
אורית סוליציאנו: הרי זה כסף, גרושים, מה זה שישה מיליון?
עודד פורר: באחריות אני אומר לך שאפשר.
אורלי פרומן: קודם כל עד מרץ הייתם יכולים לקבל לפחות 40% מזה ועכשיו כבר 70% ו-80%.
עודד פורר: ככל שעובר הזמן אפשר להגדיל את המקדמות.
עודד פורר: מה שעושים עכשיו, דווקא על עניין הזה, דלית, צריך להוציא מכתב, על המקדמות.
עודד פורר: צריך לבדוק כמה קיבלתם.
אורית סוליציאנו: 20%.
שרון קיסר: 25% אולי ממה שאנחנו מקבלות מהרווחה, 20% מהסך הכול.
עודד פורר: מכתב לשר הרווחה עם העתק לשר האוצר ולממונה על התקציבים והחשב הכללי.
אורית סוליציאנו: זה גרושים.
אורלי פרומן: אין סיבה שלא יעבור אחוז גבוה יותר.
רונית אילתי ממן: צריך להבין שביחס לעמותות אחרות, יש עמותות שנותנות שירותים, יש עמותות שנותנות שירותים וסנגוריות, אנחנו עמותה סנגורית.
עודד פורר: גם צריך להבין, חלק מהסיוע שאנחנו ביקשנו גם מול החשב הכללי בכלל לעמותות, הרי מתוך תקציבי הקורונה הקצו 200 מיליון שקל לעמותות, מזה הממשלה ביצעה אפס עד לרגע זה.
עודד פורר: אחד הדברים שאמר החשב הכללי בדיונים שהיינו עושים בוועדת הכספים, הוא אמר שהוא נתן הוראה לשלם.
עודד פורר: המקדמות האלה זה אישור חשב כללי, הוא אמר לשלם ביד רחבה, את מה שאנחנו יודעים שקיים ושיש לשחרר.
אורית סוליציאנו: לא קרה.
שרון קיסר: אנחנו תיכף מסיימות.
שרון קיסר: עד עכשיו ירקנו דם, אבל באמת ירקנו דם כולל גם האיגוד - - -
עודד פורר: - - - תמשיכו לירוק דם.
שרון קיסר: אנחנו נמשיך, אבל כדי לקבל קצת תרומות, היו מענקי חירום, שאת זה קצת קיבלנו בחודשים האחרונים, אבל זה תיכף ייגמר.
אורית סוליציאנו: לא של המדינה.
שרון קיסר: לא של המדינה, של תורמים ש - - -
אורית סוליציאנו: צריך להגיד ש-2021 יש, אבל אנחנו מאוד מודאגות, מזל שיש פילנתרופיה, אף פעם לא הבנתי את זה בצורה כל כך עזה כמו עכשיו.
אורית סוליציאנו: באמת זה גם מהאזרחים, שהיה לנו קמפיין 'מכפילים מהלב' של קצבאות הילדים שקיבלנו, 500, מי שנתן, 500 והכפילו, קרן שוסטרמן נתנה עוד 500 וזה הציל אותנו.
אורית סוליציאנו: יש גבול.
אורית סוליציאנו: מענקי המדינה, וגם דיברתי עם משרד הרווחה, אמרתי להם, אנחנו לא מסעדה שהפדיון יורד, כדי לקבל את הכסף של המדינה צריך להוכיח אובדן 30% מההכנסות בחודשים הספציפיים, זה לא עובד אצלנו כי זה יורד בטווח הארוך.
איילת רזין בית אור: ודבר נוסף, חשוב להבין, דיברתם על השחיקה של העו"ס, הרי איך שפרץ הגל הראשון הוציאו 70% מהם בכלל ל – הן פתאום לא חיוניות.
איילת רזין בית אור: אז בעצם אנחנו מתחת לאלונקה.
איילת רזין בית אור: אני מצטערת שאני משתמשת בזה, אבל זה הביטוי, אנחנו מתחת לאלונקה.
איילת רזין בית אור: במקום שירותי הרווחה שנסגרו ושירותי בריאות הנפש שנסגרו, כבר מהגל הראשון.
איילת רזין בית אור: ככל שמרכזי הסיוע לא יהיו כל האנשים האלה יחזרו לרווחה, זאת אומרת זה כסף שמתגלגל.
שרון קיסר: ואני כן אגיד, מבחינת ירידה בהכנסות, אז גם אין לנו בכלל כבר התרמה, היה צריך להיות לנו מופע התרמה, כל האירועים, הירידים, היינו עושים, המרתון של ירושלים שבוטל, זה גם כן דרך שאין לנו, זה נהיה אפס.
שרון קיסר: הפעילות כמובן ירדה.
שרון קיסר: אמנם אנחנו כן עושות מאמץ וממשיכות עם הפעילות בכל דרך, אם זה קבוצות תמיכה, וזה גם מאוד קשה, זו עבודה שהיא מאוד קשה לעשות את זה עם חוסר הוודאות וכו'.
שרון קיסר: אנחנו עושות את זה, אבל עדיין פעילות ירדה, זה שזה אין בתי ספר זו ירידה משמעותית בפעילות, שזאת גם הכנסה.
שרון קיסר: תרומות, אז כמו שאמרנו מענקי חירום היו קצת ולכן לאחרונה כן קיבלנו, זה מן הסתם נגמר, אבל כספי הרווחה זה משהו שבלי זה אנחנו תוך חודשיים, אני אומרת את זה בצורה – אין לנו כבר - - -
אורית סוליציאנו: נגמר התזרים.
שרון קיסר: ואנחנו לא יכולות לא לתת את המענה למי שצריך, זה אי אפשר, זה משהו שלא נוכל להגיד לא.
שרון קיסר: זה כזה צורך עצום.
אורית סוליציאנו: ואני אגיד עוד דבר שקורה, שחלק מהעובדות והמרכזים, ראינו פעם ראשונה אי פעם עזיבה של כמה עובדות מאוד משמעותיות בכל הארץ, יכול להיות שגם חלקן, לשאת על הגב כל כך הרבה נשים נפגעות.
אורית סוליציאנו: אז שוב, אנחנו נגייס חדשות, אבל אנחנו רשת ביטחון עם חורים שהולכים וגדלים וחייבים לפחות, דבר ראשון, שהתקציבים המינימליים האלה שיעברו, ובגדול, אנחנו כמה שנים, עם חיים כץ נפגשנו ושלחנו מכתבים, להגדיל את התקציבים של מרכזי הסיוע.
אורית סוליציאנו: בשורת התקציב, אנחנו אמרנו שזה צריך להגיע ל-14 מיליון שקל ל-12 ארגונים לפי מפתח פעילות והדבר הזה חייב להשתנות.
שרון קיסר: אני חושבת שאני סיימתי.
עודד פורר: השם של מי שתיכנס חסוי לפרוטוקול.
שרון קיסר: מיכל, תציגי את עצמך.
שרון קיסר: מיכל היא רכזת הכשרות של אנשי המקצוע שלנו, דיברתי על זה, והיא תסביר את הקשר.
מיכל שואן: שלום לכולם, אני מרכזת את התחום של ההכשרות וההשתלמויות של אנשי מקצוע במרכז הסיוע, מתנדבת ותיקה, 11 שנה, היום אפילו יותר, במרכז הסיוע, מנחה קורסים וקבוצות תמיכה.
מיכל שואן: אני אחת משתי המנחות של פורום קיימות, ש-ש' היא אחת המשתתפות בפורום קיימות ועוד רגע היא תציג את עצמה.
מיכל שואן: פורום קיימות זה פורום מתנדבות ותיק במרכז הסיוע שהוקם ב-2001 על ידי מתנדבות שבחרו בעשייה אקטיביסטית.
מיכל שואן: המשתתפות של פורום קיימות, יש לנו מהוותיקות, שהן כבר 11 שנה בפורום, בהמשך קיבלנו משתתפות חדשות לפורום, השתתפו כמה בקבוצות תמיכה במרכז תמיכה, הן נפגעות בילדות, רובן נשים שעברו פגיעה מינית בילדות, עברו טיפולים וקבוצות תמיכה ובחרו להמשיך בעשייה אקטיביסטית ולהרצות כדי להעלות את המודעות לנושא של פגיעה מינית, בעיקר בילדות, מול קהלים שונים.
מיכל שואן: אנחנו הולכות, הן מרצות, אני רק מלווה, אבל הן מדברות בפני קהלים שונים כמו חוקרים, שופטים, אנשי חינוך, אנשי בריאות, בריאות הנפש, כדי להעלות מודעות ולדבר על החוויה האישית שלהן מול הקהלים השונים, להעלות מודעות ולנסות להביא לשינוי דרך הסיפור האישי.
מיכל שואן: וכן, אנחנו שומעות הרבה מאוד את הפרגון ואת המשובים כששומעים סיפור אישי מול מערכת מסוימת, כמה שזה משנה.
מיכל שואן: ועכשיו ש'.
ש': נעים מאוד, קוראים לי ש', אני בת 38 תיכף, אני אמא לשישה ילדים.
ש': הצטרפתי לפורום לפני שנתיים בערך.
ש': יש לפורום משמעות מאוד רחבה בעיניי, אני ארחיב על זה לקראת הסוף.
ש': אני קצת מתרגשת.
ש': זה מאוד מאוד משמעותי לי לדבר כאן
ש': בוועדה הזו כי זה משהו כזה שכאילו לשם כך התכנסנו.
ש': כל הרעיון של הפורום זה להביא את הקול שלנו במקומות שבאמת יש להם יכולת להשפיע ולעשות שינוי מהותי במה שאנחנו חווינו כנפגעות בכל פלטפורמה שהגענו אליה, שנחשפנו אליה.
ש': אני עברתי פגיעה מינית מגיל 13 בערך עד 16 מאח של אבא שלי.
ש': הפגיעה הייתה דבר מאוד מאוד מושתק בסביבה הקרובה שלי.
ש': כן ניסיתי לדבר, לא היה איפה, כך שזה במשך שנים הלך איתי.
ש': האדם שפגע בי הסתובב כל הזמן בסביבה שלי ולא הייתה לי שום יכולת למנוע את זה וזה הביא איתו המון המון המון השלכות.
ש': פגיעה לא מטופלת היא פגיעה חוזרת, היא פגיעה מוחמרת עם השנים וחשוב לי במעט זמן שיש לי לספר לכם איפה זה תפס אותי ואיך אני התחברתי בעצם למרכז ומה המשמעות שלו בשבילי.
ש': כשהייתי כבר בת 32, אני חושבת, ילדתי את הבת החמישית שלי והיה לנו איזה שהוא אירוע במשפחה, האירוסין של אחותי.
ש': היה איזה שהוא קטע שלפני אירועים אני בודקת ומבררת אם הוא יגיע, הייתי צריכה לעשות איזה שהיא הכנה נפשית אם אני מסוגלת להיתקל בו או לא.
ש': אגב, זה היה ממש אחרי שהתפוצץ כל העניין במשטרה והיה איזה שהוא הליך מזוויע, שאני לא ארחיב עליו עכשיו, ואמרו שלא מדברים איתו ושגם אבא שלי לא מדבר ואז אני פותחת את הדלת של האולם והוא הפנים הראשונות שאני רואה.
ש': היה משהו בחוויה שלי שלא הייתה לי יכולת להתמודד וממש באינסטינקט הסתובבתי חזרה אל הדלת ברצון ללכת, כשאני אמא לחמישה ילדים שבאה לאירוסין של אחותה.
ש': אחת מהקרובות, הדודה, שהיא אחותו ואחות של אבי, היא ניגשה אליי והיא אמרה לי שאני לא צריכה ללכת כי בעצם האדם שפגע בי הוא זה שצריך ללכת.
ש': זו הייתה הפעם הראשונה שבכלל הפגיעה שלי דוברה והרגשתי שזה פשוט יכול לתקן אותי, כאילו אם עכשיו מישהו כאן ייקח איזה שהיא הכרה ויבינו את העיוות, אבל זה לקח בדיוק חצי שעה כדי שהיא תסתובב קצת סביב עצמה והיא תחזור והיא תגיד לי: אין לנו דרך להוציא אותו, אם את רוצה ללכת את יכולה.
ש': זו הייתה נקודת המשבר הכי חזקה שחוויתי בכל השנים שהתמודדתי עם ההשלכות של הפגיעה.
ש': היא פגשה אותי בכל כך הרבה תחנות בחיי, בזה שלא הצלחתי מעולם ללדת אף אחד מששת ילדיי, מהפרעות אכילה ועוד מיליון דברים, אבל זה היה הרגע שכאילו הנפש שלי כנראה כבר לא יכלה להכיל.
ש': יצאתי מהאירוע הזה די מרוסקת, הגעתי הביתה, היו לי שני תינוקות קטנים והתיישבתי באיזה קרן זווית בבית במשך שלושה ימים ורק חשבתי כמה כדורים אני בולעת ואיך אני פשוט מסיימת את החיים.
ש': אני יושבת שם על הרצפה, מסתובב בבית בעל מאוד מנוכר, שהוא כבר לא בעלי, הוא רק אמר שאני אוהבת להרוס לכולם את החיים ואת האירועים ואת השמחות ואיך אני תמיד מתקרבנת ואוהבת לחפור בעבר.
ש': ואני יושבת שם ואני לא יכולה לשים את האצבע באיזה שהיא נקודה, אני פשוט נזכרת בכל המדבקות האלה שיש בתאי שירותים שכתוב 1202.
ש': אף פעם לא התעכבתי על זה, אף פעם לא חשבתי שאני ארים טלפון, אבל זה כנראה ישב איפה שהוא בתת מודע שלי ובשעת מצוקה, שהיא הייתה באמת איזה שהוא קו פרשת מים של להיות או לחדול, משהו קרה אחרי שלושה ימים.
ש': אספתי את עצמי מהרצפה וחייגתי.
ש': אני יכולה לדבר על השיחה הזאת שעות ואני עושה את זה כשאני מרצה בקו הדרכה של הבנות שעושות הדרכה לקו הסיוע.
ש': זה היה אחד הרגעים המכוננים בחיי.
ש': ענתה לי מישהי לטלפון, אני עד היום לא יודעת מי, אני קוראת לה המלאך השומר שלי.
ש': אני רק בכיתי, אני לא חושבת שבכלל דיברתי, לא הצלחתי לספר, לא הצלחתי, פשוט פרקתי את כל הכאב שלי בצורה לא מבוקרת, לא מאוזנת, והיא ישבה על הקו ושתקה איתי ומדי פעם נתנה לי להרגיש שהיא נמצאת שם והיא שומעת אותי ושזה בסדר ושאני יכולה עכשיו להוציא את כל מה שיש לי.
ש': היא לא שאלה יותר מדי שאלות, היא לא חיפשה את הצהוב, כאילו של מה אני הולכת לספר לה, אבל זה היה נראה כאילו יש איזה שהוא כלי קיבול שעכשיו מצליח להכיל את כל מה שאני מביאה.
ש': והבאתי רגע מאוד קשה, אני מתארת לעצמי שאני אם הייתי מהעבר השני של הקו לא הייתי מצליחה להתמודד עם דבר כזה.
ש': וגם לא היה לה מושג מה אני הולכת להגיד.
ש': השיחה הזאת ארכה, אני לא יכולה לדייק אותה בזמן, אבל לי היא הייתה נראית כמו כמה שעות טובות, שתוך כדי היא מציעה לי לקום ולשטוף את הפנים ולשתות כוס מים ואני פשוט עושה מה שהיא אומרת לי, ואני חושבת שאפילו תוך כדי הכנתי בקבוק לאחד הילדים ששלושה ימים לא טיפלתי בהם.
ש': משהו ממש קרה לי בשיחה הזו ובסוף השיחה היא אמרה דבר כזה, היא אמרה: תקשיבי, את רוצה לתת לי את הטלפון שלך ושייצרו איתך קשר מהמרכז שלנו?
ש': אמרתי לה: מה זה אומר?
ש': אז היא אמרה לי: אני לא כל כך יודעת להגיד, אני לא הגורם המטפל, אבל יש למרכז הזה צוות שלם שעוזר בדיוק לנשים במצבך.
ש': היא הבינה שמעולם לא טופלתי ואף פעם לא דיברתי והיא אמרה: אני אתן את הטלפון שלך, ייצרו איתך קשר ותראי אם את מוכנה.
ש': אני זוכרת שהיא גם זרקה איזה טיזר כזה שיש קבוצות תמיכה, שיש טיפול פרטני ואמרתי שאני מוכנה.
ש': נתתי את מספר הטלפון שלי והשיחה הזאת נגמרה.
ש': אני יכולה להגיד לכם שמאותו יום לא חשבתי יותר אף פעם לקחת כדורים, גם לא חשבתי קודם, זה היה רק באותו זמן, וקמתי והתחלתי לטפל בילדים ויום למחרת קיבלתי טלפון ממרכז הסיוע.
ש': יש לי איזה שהוא מנגנון כזה שמאוד מוחק, אני לא זוכרת את השמות של הבנות, אנחנו נפגשנו פיזית ואני לא זוכרת איך הן נראות.
ש': ישבתי איתן פה בחדר, כאן ממול.
ש': הן קבעו איתי פה באיזה שהוא מקום בקרבת מקום כדי באמת לראות – יש כאילו איזה שהיא שמירה על המקום הזה, לא כל אחד שמרים טלפון באמת מביאים אותו לכאן.
ש': הן קבעו איתי בקרן הרחוב והן בדקו שבאמת אני זאת שדיברה ובאו ולקחו אותי והביאו אותי פנימה.
ש': ודיברנו והן פרסו בפניי את כל האופציות.
ש': הן אפילו דיברו על טיפול כמו אשפוז יום בטלביה, אם אני ממש נמצאת באיזה מצוקה רגעית שאני חייבת עזרה.
ש': הן דיברו על זה שיש קבוצות תמיכה, הן דיברו על מרכז תמר.
ש': אני לא הכרתי את מרכז תמר, מרכז תמר זה מרכז שממומן דרך עיריית ירושלים והוא באמת נותן טיפול לנשים נפגעות ואני לא ידעתי על זה.
ש': פתאום כל כך הרבה אופציות, אני התחלתי להרגיש שמישהו רואה אותי.
ש': אני אף פעם לא הצלחתי לדבר על הפגיעה עם אף אחד ופתאום יושבים אנשים זרים ואני לא חושבת שלהם ממש סיפרתי את הסיפור, אבל הם הבינו כמה אני צריכה את העזרה.
ש': באמת הם עזרו לי להגיש מסמכים שהייתי צריכה למרכז תמר, נכנסתי לאיזה שהיא רשימת המתנה שלקחה די זמן, אבל אני חושבת שמשהו קרה אצלי בהבנה הזאת שכאילו יש גב אחריי.
ש': אני יכולה להגיד שעד היום לא עשיתי שימוש נוסף ב-1202, אבל תמיד, בכל רגע חלש שלי, לא משנה מה עברתי בחיים שלי, אני יודעת שיש לי איפה לפרוק.
ש': תמיד תמיד תמיד.
ש': אם אני ארגיש לרגע אבודה, אם לא יהיה לי עם מי לשתף, יש את הכוכבית הזאת שתמיד תענה לי מישהי.
ש': הן עוברות הכשרה, הן יודעות איך לקבל שיחה כזאת.
ש': אני יכולה לשתף שיש לנו מישהי בתוך הפורום שהיא גם עושה את זה, והיא נלחמה, כי בדרך כלל אי אפשר לעשות שני תפקידים, וזו בעיניי עבודת קודש, כי לעמוד מאחורי הקו בלי יכולת להבין בכלל מה את עומדת לקבל, זה יכול להיות איזה פצצה כזאת שאין לך מושג, ולעמוד שם ולהכיל את זה, זה דבר קדוש בעיניי.
ש': כמובן שכשהתחלתי את הטיפול הפרטני במרכז תמר הציעו לי את קבוצת התמיכה שוב.
ש': קבוצת תמיכה זה קבוצה שכוללת משהו כמו בין חמש לשש בנות שזה כולל 16 מפגשים, נכון?
ש': יושבות שתי מדריכות והן פשוט מצליחות להביא לתוך המרחב הזה של הקבוצה לכל אחת את המקום שלה יחד עם יכולת להכיל את הבנות האחרות כקבוצה.
ש': שזה עוד משהו שנתן לי עוד קצת כלים בדיעבד אחרי זה להיות באמת חלק מהפורום.
ש': תמיד אני אומרת, האירוע הזה שקרה לי, האירוסין האלה, זה היה האונס השני שהציל אותי, זה כאילו היה הרגע שכנראה שאם לא הייתי באמת מתמוטטת אני לא יודעת איפה זה היה פוגש אותי עוד פעם בחיים.
ש': המזל שלי שהיה כלי כזה שנקרא מרכז סיוע שהצליח באמת להכיל את זה.
ש': אני אומרת לכם, יש סיכוי שאם לא היה את המספר הזה יש מצב שלא הייתי קמה מזווית הקיר הזו והייתי לוקחת את כל הכדורים ושם זה היה נגמר ועוד אישה נפגעת, אמא לחמישה ילדים, על פי הסטטיסטיקה הייתה גומרת את החיים שלה בתחושה שאף אחד לא יכול היה לעזור לה והיא פשוט העדיפה לוותר.
ש': אז כל כך כל כך כאילו אני מרגישה היום, בעיקר – אגב, כשנגמרה קבוצת התמיכה, אחרי שנה בערך הציעו לי להצטרף לקבוצת המשך והחוויות הטובות שלי, מאוד רציתי להמשיך, גם באתי והקבוצה פתאום לא נפתחה, לא היה מספיק רישום, זה היה אמור להיות ביום שישי, ואז התקשרה אליי דניאל, זו שניהלה את ה – והיא אמרה לי שיש את הפורום והיא ממליצה לי לבוא ולהתרשם, אם אני מוכנה לקחת חלק.