GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
זהר סהר: אני אגיד עוד מילה, שבאמת אחת המטרות שאני נכנסתי לתפקיד הייתה להתחיל להעלות את התקציב של המרכזים כי כשאנחנו נכנסתי התקציב היה מאוד – הוא עדיין לא אחיד וזו עדיין מטרה שהיא שמבחינתנו ברמה הכי גבוהה, לצד כל הזמן שיפור השירות.
זהר סהר: אני חושבת שהנהלת הדסה לאורך השנים מוכיחה שירות מאוד טוב.
אורית סוליציאנו: אני יכולה להגיד לך, שוב, חוץ מזה שאני מעריצה אותך, אבל אנחנו במוקד הסיוע בזמנו אפילו עשינו איזה שהוא תהליך של להבין מה קורה בשטח ובאמת הדסה הייתה בית חולים שזכה להרבה מחמאות.
יואב סגלוביץ': בואו נהיה קונקרטיים, כמה התקצוב היום של משרד הבריאות?
יורם וייס: עכשיו תפסת אותי בנקודה שאני לא זוכר, אולי זהר זוכרת.
יורם וייס: כי אני זוכר שניהלנו אפילו שיחות טלפון ואני זוכר שאת העלית לי את התמיכה.
זהר סהר: זה היה 650,000 ועכשיו זה 900.
יואב סגלוביץ': השאלה איזה אחוז מהתמיכה, כמה זה על הראש של בית החולים?
יורם וייס: אני חושב שהיום, אם זה הגיע ל-900, 950, אז זה כבר קרוב ל-20%-15% אנחנו עדיין מממנים.
יורם וייס: כי מה שדבורה עושה זה היא מסתכלת על העלות בלי העלות הכוללת שיש עלינו.
יורם וייס: התקורה והעלות הכוללת זה בכל זאת עדיין אנחנו, אבל זה הרבה יותר טוב ממה זה היה לפני שבע שנים, אין בכלל מה לדבר.
אורלי פרומן: אבל יש איזה תוכנית של משרד הבריאות?
אורלי פרומן: כי יש היום רק חמישה מרכזים כאלה ברחבי הארץ והחמישה האלה לא מכסים את כל הארץ.
אורלי פרומן: יש תוכנית להרחבה של מרכזים כאלה?
אורלי פרומן: הכרה בחשיבות שלהם וכתוצאה מזה להקים באילת וב - - -
דבורה באומן: אני חושבת שאולי זה לדיון.
יורם וייס: אני אשאיר אתכם לזה לדיון, כי זה לא הדסה, אבל ברשותכם אני רוצה להגיד עוד משהו.
יורם וייס: אני לא אמרתי את זה וחשוב שאני אגיד את זה, הזכרתי רק את דבורה, אבל כל הנושא של הטיפול בנפגעות תקיפה מינית זה שיתוף פעולה ועבודה משותפת של הרבה מאוד אנשים שתורמים דבר ראשון מזמנם, זה גם אחיות וגם רופאים וגם עובדים סוציאליים, ואסטל נמצאת פה ואני אומר, אסור לי לשכוח את אסטל כי כשיש בעיה אז אסטל מחויבת לפרויקט הזה כבר מאז הקמתו.
יורם וייס: יש פה אנשים שזה ממש בנשמתם והם עושים ימים ולילות לטובת הדבר הזה.
יורם וייס: אז צריך להבין שאין פה רק את אלמנט של הכסף, הכסף זה מרכיב אחד, המרכיב היותר חשוב זה הנפשות הפועלות ובאמת המחויבות הבלתי רגילה של הצוותים שהם יודעים שבכל שעה ביום הם צריכים להיות זמנים ובמקום בשביל לסייע לדבר הזה.
יורם וייס: זה נורא חשוב להגיד, כי אפשר לדבר כסף מהיום עד מחר, בסופו של דבר זה גם המחויבות של האנשים.
יורם וייס: ברור לכם, בתור אבא לשתי בנות, שאני חושב שהדבר הקשה ביותר למשפחה זה לטפל בבן אדם שנפגע מינית, זה אחד הדברים הכי קשים מבחינה נפשית לכל בן אדם.
יורם וייס: אני אפילו לא מסוגל לראות את עצמי - - -
עודד פורר: אתם יודעים להגיד אם בתקופת הקורונה יש עלייה בפניות למרכז הזה?
דבורה באומן: אני אתייחס לזה אחר כך, אבל מה שאני רוצה בקשר לפרופ' וייס, ליורם, שבאמת כולם רואים את החשיבות של זה וכולם מעוניינים בשמירת המרכז, אבל בתקופה הקשה ההיא היו כאלה שהיו מעוניינים ויורם התאבד על זה.
דבורה באומן: ככה בשפה של ילדים, הוא פשוט התאבד על זה.
עודד פורר: אז לפחות לפי הדברים שלכם אין לכם פה בעיות.
עודד פורר: אתם מספרים על בעיות שהיו לפני שבע שנים, תגידו מה לא בסדר עכשיו.
יורם וייס: חבר'ה, הקורונה יצרה לנו בעיה.
יורם וייס: אני שם את זה על השולחן.
עודד פורר: כן, נוסף לקורונה.
יורם וייס: הקורונה עושה לי בעיות כמו שהיא עושה בעיות לכל מדינת ישראל.
עודד פורר: בכל מקום.
עודד פורר: השאלה אם יש משהו ספציפי סביב העניין הזה חוץ מהקורונה.
עודד פורר: קורונה זה ברור, קורונה זה עלייה בפניות, קורונה זה כל הלוגיסטיקה שפה משתנה, אגב לא רק פה, כל מקום, הקורונה השפיעה לרוחב.
עודד פורר: השאלה באירוע הזה, יכול להיות שניכנס לזה בהמשך, האם יש בעיה אחרת, ממשרדי ממשלה כאלה או אחרים, משותפים כאלה או אחרים.
עודד פורר: תנצלו את זה שאנחנו פה, בכל זאת.
יורם וייס: אני מבחינתי עוד פעם, החברים שלי יגידו אם יש להם איזה שהם דברים והם יציפו אותם, אני מבחינתי, לפחות עד שהיה לנו את האירוע של הקורונה אני חושב שהגענו למצב שהדברים בסך הכול זרמו טוב ואפילו ציוד לשדרג את הציוד של 'בת עמי', הצלחנו יש מאין לשדרג את הציוד, למצוא את התורמים ולמצוא את הדרך כדי לשדרג את הציוד.
יורם וייס: כי, עוד פעם אני אומר, זה חשוב לנו.
אורית סוליציאנו: מבחינת נגישות, האם בירושלים אתם מרגישים שיודעים עליכם?
אורית סוליציאנו: שבחורה ש - - -
דבורה באומן: אז על זה אני גם נכנסת למצגת כי אנחנו פה, במילה אחת, מעבר לטיפול בנשים, בגברים, בילדים, מה שאתם רוצים, שמגיעים אלינו לאחר הטראומה הקשה הזאת, אני במקור חב"דניקית ויש בחב"ד מושג של 'ופרצת' ואנחנו עוסקים המון בהכשרה, בלמידה.
דבורה באומן: אני עכשיו הייתי בעולם ההוא, בדצמבר הייתי באוסטרליה, על מה הרציתי באוסטרליה?
דבורה באומן: על מרכז 'בת עמי' כולל להדסה ומרכז הדסה באוסטרליה.
דבורה באומן: נורית הייתה לא מזמן באנגליה, גם, הרצתה.
דבורה באומן: אנחנו רואים את זה כשליחות.
דבורה באומן: אני מלמדת בבית ספר לרפואה שנה שנייה, שלישית, רביעית, חמישית על תקיפה מינית במרכז 'בת עמי'.
יורם וייס: השאלה שלך לגבי הקורונה וכל הנושא הזה, אני לא יודע לגבי תקיפות מיניות, אבל אני יכול לומר לך שבספרות העולמית מדברים על זה בלי סוף, כל הנושא של אלימות ובבית יש עלייה מאוד משמעותית עם הקורונה.
עודד פורר: זה רואים גם פה.
זהר סהר: אני יכולה להגיד שבדקנו את זה בכל בתי החולים והייתה ירידה, בתחילת הגל הראשון הייתה ירידה בפניות, משמעותית, כמעט כל המרכזים האקוטיים חוו ממש ירידה בפניות.
דבורה באומן: אני חושבת שאנשים פחות צרכו שירותי בריאות.
זהר סהר: אנשים פשוט לא הגיעו לבתי חולים, אנשים פחדו.
קריאה: והתוקפים נשארו בבית, לא הייתה להם הזדמנות לברוח.
יורם וייס: ומה שקורה עכשיו זה הפוך.
זהר סהר: עכשיו יש חזרה פתאום ל - - -
יורם וייס: למדו לחיות עם הקורונה ואנחנו רואים את זה פה בבית החולים.
יורם וייס: באירוע הראשון בית החולים התרוקן, עכשיו בית החולים מפוצץ עם חולים רגילים ובמקביל עם חולי קורונה.
יורם וייס: אנשים הבינו שהם לא יכולים להזניח את הבריאות שלהם, שזה הולך להיות משהו שנחיה איתו, אני אומר לכם כבר לשנתיים-שלוש.
עודד פורר: מה מה מה?
עודד פורר: רגע, את המשפט האחרון עוד פעם, לשנתיים-שלוש?
יורם וייס: ידעתי שאני אזרוק פצצה.
אורלי פרומן: אנחנו יש לנו שנה בראש.
יורם וייס: עכשיו יש פה עיתונאים אז אני אסתבך, אבל אמרתי ששנתיים יש סיכוי שנחיה עם זה.
יורם וייס: צריך להבין שעד שיהיה חיסון שאפשר יהיה לחסן את כל האוכלוסייה זה ייקח זמן, זה לא יהיה מהיום למחר.
יורם וייס: זה לא מה שטראמפ אומר שבינואר הוא מחסן את כל ארצות הברית.
עודד פורר: אתם אומרים שזה לא יהיה עד יוני הבא.
דבורה באומן: אבל עכשיו צריך לצאת למרפסות כי אני חושבת שעכשיו הצוותים הרפואיים ממש ממש מתמודדים עם עוד יותר קושי, זאת אומרת יש גם את הקושי הרגיל של העומסים הרגילים במיונים וגם הקורונה.
יורם וייס: זה המשך לשיחה שלי עם סיגל ליברנט מהמשרד שלכם, עם ורד עזרא ביום שישי ועם סיגל ליברנט לפני שנה, ובעיקר אנחנו רואים את זה פה.
יורם וייס: בבתי חולים אחרים באזור תל אביב עוד אין את העומס של הקורונה, אנחנו פה נאנקים תחת ה-100 וכמה חולים שיש לנו פה כל יום עם קורונה ובנוסף עוד בסביבות 800, 850 חולים שנמצאים פה בשביל דברים אחרים בנוסף.
יורם וייס: חברים, תודה רבה לכם, תודה שבאתם לבקר.
יורם וייס: דבורה, תודה, להתראות.
דבורה באומן: אז כמו שאמרתי, משהו למדתי במרכז 'בת עמי' ובמיוחד בתלונות, לא תלונות כלפינו ברוך ה', אבל תלונות, זה שחלק מהאנשים שמגיעים לפה הם בבלבול, קשה להם מאוד להבין בכלל לאן הם צנחו ומה שלמדתי מהם זה קודם כל להגיד להם איפה אנחנו ומה התוכנית שלנו, מה האג'נדה שלנו לזמן שהיא נמצאת אצלנו.
דבורה באומן: אז אתם, ברוך ה', בסדר, אבל בכל זאת האג'נדה שלנו, אני הולכת להגיד כמה דברים במצגת, נורית, כמו שאמרתי, עובדת סוציאלית אחראית של 'בת עמי', איריס אחות אחראית של 'בת עמי', רועי, בהנדסה רפואית, שיש לו פיתוח מאוד מעניין, נפתח את זה לדיון, תשאלו את השאלות ואחרי זה נתחיל לעשות פעילות גופנית שכולם ממליצים לנו, זאת אומרת נעשה את הסיור, נראה לכם איך האנשים נכנסים, מה ה-so called כמו ויה דולורוזה שיש להם עד 'בת עמי'.
דבורה באומן: (מצגת).
דבורה באומן: אתם עכשיו הייתם בסיור של מרכזי הסיוע, אתם יודעים את כל הנתונים האלה, אתם שומעים אותם, אחד מכל ארבעה, אחד מכל שישה, ובכל זאת כרופאה אני חייבת להביא גם את הספרות שלנו.
דבורה באומן: ובכן, ה-ACOG זה ה-American College of Obstetricians and Gynecologists, שזה ארגון העל של כל הגניקולוגים בעולם, עדיין התורה המדעית יוצאת מארצות הברית ואלה ההנחיות והמחקרים להם על פיהם אנחנו מתנהלים, הם קודם כל קוראים לאלה ששרדו את זה שורדי תקיפה מינית, ושורדים, אנחנו במיוחד העם היהודי, ממש מתחברים לזה והם עשו המון המון עבודות והם ראו שכששאלו אנשים מבוגרים האם קרתה להם תקיפה מינית, לא הטרדה וזה, תקיפה מינית בילדותם, 12% עד 40% אמרו שאכן קרה להם.
דבורה באומן: מה שהכי מציק זה ש-50% כמעט לא סיפרו את זה לאף אחד, עשר שנים.
דבורה באומן: הילדים גדלים, גילאי 20, 30, הם לא סיפרו מה קרה להם וזה חלק ממה שקורה לנו במרכז 'בת עמי'.
דבורה באומן: כשאותה בחורה או אישה צעירה שמגיעה, או גבר, דרך אגב, אז בין השאלות הראשונות שאנחנו שואלים, האם אי פעם זה קרה לךָ בילדות או קרה לךְ והרבה אומרים את ה-disclosure פעם ראשונה שם בחדר.
דבורה באומן: פעם ראשונה הם מספרים: כן, בגיל חמש אח שלי – זה היה ביום חמישי האחרון.
דבורה באומן: לצערנו זה המספר המביש מבחינתנו, 18% בלבד מדווחים לרשויות, מה זה רשויות?
דבורה באומן: זה רווחה, רפואה, משטרה.
דבורה באומן: כלום, אתם רואים.
דבורה באומן: וכל מה שאנחנו תמיד אומרים לילדים, לא לדבר עם זר, לא לדבר זה וזה וזה, שטויות, הרוב - - -
אורית סוליציאנו: אצלנו הנתונים זה 90%.
דבורה באומן: אצל ילדים, פה זה כללי.
אורית סוליציאנו: לא, אצלנו, מי שמגיע אלינו.
דבורה באומן: וכמו שאתם רואים, הבית זה לא המקום הכי בטוח.
דבורה באומן: ובאותו ACOG הוא קורא לזה major effect of public health, הוא אומר שהתופעה הזאת, כמו שאנחנו עכשיו אומרים שאנשים שאוכלים בורקסים, שזה טרנס ואנחנו אומרים שיש לזה השפעה מאוד משמעותית כי אנשים יהיו חולי לב, אז לזה יש משמעות, למה?
דבורה באומן: כי הנשים האלה במחקרים סבלו יותר מכאבים כרוניים, ביקרו יותר אצל רופאים, אבל לא עשו את בדיקות הסקר.
דבורה באומן: למשל יש הרבה יותר סיבוכי היריון כי הן לא מגיעות למעקב של היריון.
דבורה באומן: תמיד אני אומרת שזה מין מטופלת כזו שכולם מתעצבנים עליה, כי היא באה, זה כואב לי, זה זה, נותנים לה את הטיפול, היא לא עושה את הטיפול, שולחים אותה לבדיקות, היא לא עושה את הבדיקות והיא תחזור ותחזור, ובעצם תמיד צריך לחשוב – זה מה שאני מלמדת גם את הסטודנטים וגם את המתמחים שלנו, כשיש מישהי שאתה נותן לה משהו והיא לא עושה וחוזרת וזה וזה, תתחילו לשאול את השאלות.
דבורה באומן: אבל כל התחלואה הזאת היא פחות נוראית, התחלואה הקשה ביותר שיש להם זה תסמונת פוסט טראומטית.
דבורה באומן: ל-60% תהיה איזה שהיא הפרעה פסיכיאטרית עד תסמונת פוסט טראומטית.
דבורה באומן: האנשים פה בארץ מאוד מכירים את הלם הקרב, זה אותו הלם.
דבורה באומן: זה אנשים שמפסיקים לתפקד, הם שוכבים בבית והולכים לטיפולים פסיכיאטריים ולא עושים שום דבר עם עצמם.
דבורה באומן: לנו יש מטופלת בת 30 שפעם, בזמנים טובים, היא עשתה מבחן פסיכומטרי, היה לה 730, זאת אומרת סך הכול בחורה כנראה לא טיפשה, מה היא עושה עכשיו?
דבורה באומן: כלום.
דבורה באומן: לוקחת ג'רה כזאת של טיפול פסיכיאטרי וזהו.
דבורה באומן: היא תסמונת פוסט טראומטית.
דבורה באומן: ועם כל הדבר הזה, אנחנו משרד הבריאות, עלות כפולה למערכת הבריאות, זה כמובן נתונים אמריקאים.
דבורה באומן: אז בעצם גם משרד הבריאות הבין שזה משהו שדורש גם התייחסות רפואית בבתי חולים.
דבורה באומן: כמו שאתם רואים, ב-2003 יוצא חוזר מנכ"ל.
דבורה באומן: דרך אגב, עכשיו עובדים בעצם על העדכון שלו - - -
יואב סגלוביץ': לא, תיקון, שבע שונים עובדים על העדכון שלו.
דבורה באומן: לא, עכשיו זה באמת.
יואב סגלוביץ': שבע שנים עובדים על העדכון שלו.
דבורה באומן: עכשיו אני נכנסתי לעניין הזה.
יואב סגלוביץ': אין אבל, אנחנו נדבר על זה אחר כך.
יואב סגלוביץ': אני קצת אהרוס לכם את השמחות פה, אבל שבע שנים עובדים על זה.
דבורה באומן: דרך אגב, מה שזירז את ה-2003, תקני אותי אם אני טועה, אני מכירה את המקרה של ילדה ממוצא אתיופי רזה וקטנה שידעו שהיא הגיעה לבית חולים לאחר תקיפה, מקרוב משפחה, ונתנו לה ועשו לה וטיפלו בה יפה ונתנו לה את כל הטיפול, ומה לא נתנו לה?
דבורה באומן: כי היא הייתה רזה וקטנה?
קריאה: היריון.
דבורה באומן: נכון, מניעת היריון.
דבורה באומן: ואז ההיריון שלה מתגלה בשבוע 27.
דבורה באומן: ואז אומרים, תשמעו, חבר'ה, ככה אי אפשר, צריך לכתוב חוזר מנכ"ל, צריך לעשות פרוטוקול טיפולי וכו' וכו'.
דבורה באומן: וככה בעצם יוצא אותו חוזר שאומר שצריך לעשות את המרכזים האלה, ששם האנשים שעובדים יקבלו הכשרה, יבינו מה שהם עושים, שהם יהיו גם עם גישה של משהו פסיכיאטרי, עובדים סוציאליים, שהם גם יהיו רופאים, שהם גם יבינו בנקודות הרפואיות, בפגיעות הרפואיות, ושגם יקבלו הכשרה לבדיקה משפטית ופורנזית, כי למעשה זה אחר כך יעמוד למשפט.
דבורה באומן: אוקיי, מקום אחד, איסוף ותיעוד ראיות, כמו שאמרתי, מתן טיפול וליווי ומעקב.
דבורה באומן: ובעצם מוקמים זה אחרי זה חמישה מרכזים בארץ.
דבורה באומן: כמו שאתם רואים, סתם, זה האחרון שלכם, שיש 51,000 פניות מ-2018.
דבורה באומן: בשקלול רגיל, אם אנחנו מדברים על אחד לארבעה, אנחנו מדברים על כמיליון וחצי אנשים שחיים בארץ שנפגעו בשלב זה או אחר.
דבורה באומן: אתם רואים שסך הכול המרכזים האלה אוספים משהו כמו פחות מ-1,000 איש.
דבורה באומן: זאת אומרת זה מאוד מתחבר ל-18% שבכלל פונים או מדברים או משהו כזה.
דבורה באומן: כמו שכבר יורם אמר, הנשים שצריך לתת להן באמת הקרדיט, אלה הנשים שהקימו את זה ב - - -
עודד פורר: יש לי שאלה סביב העניין הזה.
עודד פורר: הרי אם אני אפתח עוד חמישה בתי חולים במדינת ישראל כנראה שחמשתם יתמלאו, לא יעמדו ריקים.
עודד פורר: עכשיו, השאלה האם יפנו יותר למרכזים כאלה אם יהיו עכשיו עוד מרכזים?
דבורה באומן: זאת שאלה מורכבת היות שאני חושבת שיחד עם הקמת המרכזים הנוספים צריך הרבה הרבה עבודת שטח למודעות.
דבורה באומן: ה-18% של אנשים שבכלל פונים הוא כנראה לא ישתנה הרבה.
דבורה באומן: זאת אומרת גם אם תפתח עוד מרכזים זה לא שיש כרגע אנשים שעומדים בחוץ ואין להם לאן - - -
עודד פורר: לא, אבל גם 50,000, אם אני אקח 10% מ-50,000 זה 5,000.
דבורה באומן: לא, אבל 50,000 זה סך הכול שפנו.
אורית סוליציאנו: צריך לייחד, מי שמגיעים למרכזים האלה, הם מטפלים באנשים שפגעו פגיעה מינית בשבעה הימים האחרונים.
יואב סגלוביץ': לא, אבל בחורה מאילת, חלקן לא יגיעו לסורוקה.
עודד פורר: הם לא יגיעו, פשוט לא יגיעו.
יואב סגלוביץ': ובחורה מטייבה לא בהכרח תגיע, לא לחיפה ולא לוולפסון.
אורלי פרומן: אפילו כל אזור השרון הוא חשוף והוא אזור עתיר אוכלוסייה.
יואב סגלוביץ': אז יש בעיה.
אורית סוליציאנו: יש סוגיה של הסברה, אנשים לא יודעים.
אורית סוליציאנו: אתם ידעתם מה זה חדר אקוטי?
אורית סוליציאנו: לא ידעתם.
עודד פורר: יודעים.
עודד פורר: אגב אני ידעתי ואני מגיע לתחום הזה ירוק, לא מכיר שום דבר, מבחינתי כאזרח מן השורה יש חדר כזה בכל בית חולים.
אורלי פרומן: בכל בית חולים צריך להיות חדר כזה.
עודד פורר: אם עכשיו היו שואלים אותי, נראה לי טבעי לחלוטין שבכל בית חולים יש חדר כזה.
עודד פורר: כמו שבכל בית חולים יש חדר מיון ויש מחלקה פנימית.
קריאה: או חדר, או שירות חלקי.
עודד פורר: בסדר, זה סתם, לא קשור אלייך.
דבורה באומן: לא, אנחנו בהחלט נתייחס לנקודה שאתה אומר, אבל כמו שהוסבר, חדר אקוטי הוא חדר לשבעה ימים מהפגיעה.
דבורה באומן: הרי הרציונל של השבעה ימים יש לו בסיס מאוד רציני, א', רוב הפגיעות כמו חתכים קטנים, כמו שטפי דם, רובם נעלמים אחרי שבעה ימים, ב', טיפול אנטיביוטי מונע לאיידס למשל זה עד שלושה ימים, מחלות אחרות זה שישה-שבעה ימים.
דבורה באומן: מניעת היריון זה עד חמישה ימים מהאירוע וגם איסוף של ראיות בדרך כלל חמישה עד שבעה ימים מקסימום.
קריאה: סם אונס זה כמה שעות.
דבורה באומן: כן, תיכף נתייחס לסם האונס.
דבורה באומן: אז המקימים, ניתן להם את זה, זו שגית ארבל-אלון, דורית גרינשפן, שהיא העובדת הסוציאלית הראשונה, נאוה ברוורמן, שהיא האחות הראשונה שהקימה את המרכז ב-2009.
דבורה באומן: אז מבחינת מרכז אקוטי אנחנו פתוחים 24/7, גם בקורונה, מי שמאוד מפחדת ורוצה להתקשר ולשמוע רק את הייעוצים אנחנו מאפשרים, אבל אנחנו תמיד מעודדים אותן להגיע, כי אין כמו מפגש ישיר, בדיקה וכו' וכו'.
דבורה באומן: ובעצם תמיד תמיד מגיעים שלושה אנשים מכל צוות, מצוות הרופאים, שזה או רופא נשים או רופא ילדים, אם זה ילדים קטנים, אחיות ועובדות סוציאליות, שכולם, שלושת הצוותים האלה או שלושת הנציגים של הצוותים, כולם עברו הכשרה מיוחדת, כולם מאוד מאוד מנוסים בזה.
דבורה באומן: עכשיו, העובדת הסוציאלית, על זה נורית תדבר, היא בעיניי הבסיס של הבסיס.
דבורה באומן: כמו שאמרתי לכם, מבחינה רפואית יש קצת תחלואה, אבל הטיפול הרפואי מונע כמעט ב-90% עד 95% את התחלואה, החלק הכבד זה התסמונת הפוסט טראומטית ואין ספק שהתערבות אמפטית בזמן אירוע מקטינה באופן משמעותי את התסמונת הפוסט טראומטית.
דבורה באומן: ואז בעצם הצלע הנוסף זה אנחנו, כלומר רופאים ואחיות ביחד, ואנחנו עושים קודם כל הערכה רפואית.
דבורה באומן: יש לה קרע פה, חתך ודברים כאלה.
דבורה באומן: כמובן כמובן לפעמים, לעתים נדירות, מגיעים אנשים במצב ממש קשה, עם טראומה בראש וכו', אז אנחנו קודם נותנים לרופאים של נוירוכירורגיה ואורתופדיה לטפל ואז אנחנו נכנסים לזה.
דבורה באומן: אנחנו לוקחים לכל אחד שנפגע, וזה כבר נוהל שכולם מכירים, בדיקת דם ושתן לסמים.
דבורה באומן: אתם לא רואים את הרשימה, אבל יש פה את כל הקנבואידים וכל זה, יש 11 בדיקות, מה שאין פה זה אלכוהול, שזה דרך אגב סם האונס האמיתי, ויש גם את הנושא של הפיילוט של שיער, שאיריס תדבר עליו, רק רציתי להגיד כל הבדיקות האלה מוקפאות.
דבורה באומן: זאת אומרת הן מגיעות עם המדבקה מחדר מיון ומי שרואה את המדבקה של 'בת עמי' שם במעבדה הכול הולך להקפאה.
אורית סוליציאנו: ולכמה זמן זה נשאר, ההקפאה הזאת?
דבורה באומן: לתמיד.
דבורה באומן: אני לא יודעת, אולי בעוד 100 שנה יגלו שלא, אבל - - -
אורית סוליציאנו: זה נוהל חדש יחסית?
זהר סהר: לא, את ההנחיה הזאת הוצאתי ב-2008.
אורית סוליציאנו: לא, אני שואלת בגלל הסיפור שהיה, את יודעת - - -
זהר סהר: בגלל שהנוהל עוד לא מעודכן כי יש בו כל מיני דברים שלא קשורים רק למשרד הבריאות, אלא להרבה מאוד משרדים אחרים וכל מיני עניינים של חקיקה, אז כרגע מצאנו בשנים האחרונות דרך עקיפה שאנחנו מוציאים הנחיות ספציפיות לגבי כל מיני נושאים, שזה גם נושא של שמירה של ערכות האונס.
יואב סגלוביץ': ואיפה זה נשמר בבית החולים?
דבורה באומן: במעבדה.
יואב סגלוביץ': ויש לזה ארון מיוחד שיש מישהו אחד שאחראי עליו?
דבורה באומן: כן.
דבורה באומן: אנחנו ישבנו בישיבה, ברגע שקיבלנו עדכונים של הנוהל ישבנו עם מנהל המעבדה שלנו - - -
עודד פורר: זה שאלה של שוטר.
יואב סגלוביץ': לא, פשוט כל הרעיון הוא בסוף - - -
עודד פורר: שאפשר יהיה להשתמש בזה כראיה.
דבורה באומן: ללא ספק.
דבורה באומן: המעבדות הן מעבדות סגורות, ברגע שהן ננעלות.
דבורה באומן: מה זה ננעלות?
דבורה באומן: יש במעבדות כל הזמן צוות, 24/7, זה בית חולים.
יואב סגלוביץ': אני שואל את זה כאן כי בחלק מבתי החולים אחרי שלושה חודשים - - -
זהר סהר: כבר לא.
זהר סהר: זה מה שאני אומרת, שב-2018 הוצאנו הנחיה שזה כבר לא קורה.
יואב סגלוביץ': אז תעשו בדיקה נוספת.
זהר סהר: אנחנו עושים בדיקה - - -
יואב סגלוביץ': אני חושב שיש בעיה עם שמירת הראיות, זה לא מתואם, זה לא מתועד.
זהר סהר: נדבר על זה.
זהר סהר: אני אשמח לשמוע אם יש לך דברים ספציפיים.
יואב סגלוביץ': כמעט בכל בתי החולים יש בעיה עם שמירת הראיות.
דבורה באומן: אני לא יודעת להגיד לך מה קורה בבתי חולים אחרים - - -
יואב סגלוביץ': לא, אני מנצל את ההזדמנות פה, כי נמצאת נציגת משרד הבריאות, כי צריך להבין, העסק הזה הוא פרוץ לגמרי.
יואב סגלוביץ': מציגים פה כרגע את בית החולים כאן, אבל ברמה הארצית העסק פרוץ.
איריס שלאין: מה שאני רוצה לומר, בדיקות שתן וסמים, רק של 'בת עמי' מוקפאות, מכיוון שסמי האונס נשמרים בין שמונה לעשר שעות, ברגע שמגיעה נפגעת ולא עבר הזמן הזה אנחנו בעיקרון כותבים על המבחנה 'בת עמי' וזה מוקפא.
איריס שלאין: לפני כן זה לא היה מוקפא.
איריס שלאין: בדיקות אחרות של אנשים אחרים זה יהיה לא מוקפא.
איריס שלאין: זה לא יכול להיעלם.
איריס שלאין: יש מקום ספציפי מיוחד שבו מוקפאות הבדיקות האלה.
יואב סגלוביץ': פה?
איריס שלאין: פה.
דבורה באומן: יותר מזה.
דבורה באומן: עמדנו בניסיון, שבמספר מקרים, זה לא תלוי בנו, זה תלוי במשטרה שמחליטה לבדוק סם אונס בחומר המוקפא ואז היא בעצם פונה אלינו והמעבדה היחידה בארץ שמוכרת על ידי המכון לרפואה משפטית כקבילה לסם האונס זה בתל השומר.
דבורה באומן: יצא לנו לא פעם פשוט להעביר את כל הנוזל המוקפא הזה לתל השומר ושם בודקים.
דבורה באומן: אנחנו פה בבית החולים לא בודקים וגם אין הצדקה לפתח טכנולוגיה כזאת.
איילת רזין בית אור: קיבלתם איזה שהיא הכשרה לתת עדות משפטית בבית משפט?
איילת רזין בית אור: זאת אומרת להעיד כמומחים בבית משפט.
איילת רזין בית אור: קיבלתם הכשרה כזו?
דבורה באומן: קודם כל קיבלנו הכשרה כזאת, אנחנו עושים כמשרד הבריאות והמכון לרפואה משפטית.
דבורה באומן: ספציפית אני יכולה להגיד לך, פעם צחקתי, עכשיו זה פחות, שרבע מהמשרה שלי בלי תשלום, בלי לקבל תגמול, זה שם בצלאח א-דין בבית המשפט.
דבורה באומן: הפעם האחרונה שהייתי הייתה השופטת פלדמן שהייתה מאוד חביבה, אני חייבת לציין, באמת סופר חביבה, כך שאני מופיעה לא מעט שם.
דבורה באומן: יחסית, מה זה לא מעט?
דבורה באומן: וכמו שאמרתי לכם, אנחנו נותנים את הטיפול הרפואי שהוא מאוד מאוד יעיל ויש פרוטוקולים ותיכף תראו את זה.
דבורה באומן: אנחנו עושים איסוף ראיות משפטיות, פה נורית תוסיף קצת, אנחנו מחפשים את האיזון העדין מאוד בין הצורך האינדיבידואלי של אותה אישה או בחורה שאולי מה שיותר חשוב כרגע זה לא בית המשפט, שהיא בכלל לא רוצה, לבין ההשקעה ברגשות שלה, בעצם לתת לה הרגשה שאנחנו עושים מה שהיא רוצה.
דבורה באומן: הנושא של השליטה הוא מאוד מאוד חשוב כי היא עברה אירוע של חוסר שליטה מוחלט.
דבורה באומן: אנחנו שם בחדר כל הזמן מנסים להגיד לה, אפילו כשאני לוקחת לה את היד להסתכל על המכה, אז אני אומרת: אפשר לקחת לך את היד?
דבורה באומן: את מסכימה?
דבורה באומן: אנחנו מאוד עובדים על הדבר הזה.
דבורה באומן: וכמובן יש את כל הנושא של תמיכה לרשויות וכו'.
דבורה באומן: מה שאנחנו משתדלים מאוד זה שכל הרופאים אם הבחורה, האישה, המטופלת, שמגיעה צריכה גם רופא אחר, אנחנו מביאים אותו למרכז 'בת עמי'.
דבורה באומן: בינתיים היחיד שלא הגיע זה נוירוכירורג, לנוירוכירורגים יש להם את הקטע שלהם.
אורית סוליציאנו: בדיקה גניקולוגית אחרת גם תהיה אצלכם?
דבורה באומן: ודאי.
אורית סוליציאנו: את יודעת למה אני שואלת.
דבורה באומן: אני יודעת.
דבורה באומן: אבל לא, הכול.
דבורה באומן: חוקרי המשטרה, אם היא מתלוננת באותו רגע ומעוניינת, אנחנו לא לוחצים, גם על זה נורית תדבר, אם היא מעוניינת חוקר המשטרה מגיע לחדר, ותאמינו לי שמדברים אחרת כשהם יושבים בחדר מאשר כשהם יושבים שם במגרש הרוסים, ואנחנו ממשיכים איתם.
דבורה באומן: לפי נוהלי משרד הבריאות, ושל זהר, יש להם שמונה פגישות עם עובדות סוציאליות.
דבורה באומן: את כל הקטינות, אני לא עובדת מעבר לזה, תת ההתמחות שלי זה גניקולוגיה של ילדות מתבגרות, כל הקטינות, אני משתדלת שיבואו למרפאה שלי לביקורת בעוד חודש-חודשיים, אני ויש עוד רופא שעוסק בגניקולוגיה של הילדות המתבגרות, ד"ר מתן אל עמי.
דבורה באומן: אני יכולה להגיד, כמו שאתם מבינים, אולי 30% מגיעים, לא יותר מזה, אבל אנחנו בכל מקרה מזמינים את כולם.
דבורה באומן: וכמובן שגם האחות שלנו, איריס, תדבר על המעקב שהיא עושה.
דבורה באומן: זה ה-CDC.
דבורה באומן: אנחנו עובדים בהדסה, כמו שאמרתי למישהו, בהדסה אנחנו חנונים, עושים הכול לפי הספר.
דבורה באומן: ככה עובדים בהדסה.
דבורה באומן: יש את הפרוטוקולים האמריקאים, מה הטיפול התרופתי, זה מה שאנחנו נותנים.
דבורה באומן: זו הפעילות שלנו.
דבורה באומן: זו פעילות של 2019 והיא מתנדנדת, 10% פלוס מינוס לכל כיוון.
דבורה באומן: השנה זה יהיה שונה מאוד מאוד בגלל הקורונה.
דבורה באומן: ב-2019 היינו 163 מטופלות, אתם רואים, הרוב נשים, בדרך כלל יש לנו כ-50% קטינים.
דבורה באומן: אני גאה במספר 86 יהודים, כי היו שנים שהיה לנו 90 ומשהו, זאת אומרת שאחרים לא הגיעו.
דבורה באומן: ואני עוד יותר גאה ב-11% מוסלמים כי היו שנים מוקדמות יותר שהם לא היו מגיעים מהחברה המוסלמית וזה נפתח לנו.
דבורה באומן: זה נפתח לנו גם למוסלמים וגם לחרדים.
דבורה באומן: אני יכולה לספר לכם שאני אישית מתקשרת עם הרבה רבנים בקהילה שמה שנקרא גייסתי אותם, הם יכולים להתקשר אליי בערב ולהגיד לי: תשמעי, יש פה ילדה שאנחנו חושבים שמשהו קורה לה, אני שולח אותה ל'בת עמי'.
דבורה באומן: זה רבנים.
דבורה באומן: אונס קבוצתי, סימני אלימות.
דבורה באומן: נקודה מאוד חשובה, והשופט מישאל חשין ז"ל פעם אמר את זה, שאנחנו כולנו, כשאנחנו חושבים על אונס אנחנו חושבים על מישהו שחוסמים לו את הפה, אלים וזה ופצעים וזה וזה, אז לא, רוב מקרי האונס שהיום אנחנו רואים זה אנשים שמכירים, ידידים, כי אונס זה גם מישהי שלא נותנת את הסכמתה.
דבורה באומן: לא התנגדה, לא שום דבר, ככה.
דבורה באומן: אז כמו שאתם רואים 15% עם סימני אלימות, כל השאר אין עליהם סימני אלימות.
דבורה באומן: 40% תקיפה מינית בעבר.
דבורה באומן: כמו שאמרתי לכם, לפעמים זו פעם ראשונה באה לידי ביטוי.
דבורה באומן: אלכוהול, סם האונס האמיתי, בינינו.
דבורה באומן: ב-60% נפתחת ערכה.
דבורה באומן: אנחנו תמיד מתייעצים איתם, שואלים אותם, אומרים להם שיש לזה הרבה מאוד יתרונות, אבל לא עושים שום דבר בכוח.
דבורה באומן: וזמן השהות, רוב הזמן הזה שיושבים העובדים הסוציאליים איתם, איריס מגיעה אחרי, אני גם מגיעה אחרי, גם יוצאת לפני.
איריס בנטוב כהן: למה רק 60% נפתחת ערכה.
דבורה באומן: קודם כל לילדים מאוד קטנים בדרך כלל לא נפתחת ערכה, כי בדרך כלל אין שם חומר ביולוגי.
דבורה באומן: זה הרבה מאוד, אם אתם רוצים אני אכנס לפלסטיקה - - -
איריס בנטוב כהן: ואז 30% מתוך ה-60% נמסרים למשטרה?
דבורה באומן: אבל נמסרים למשטרה זה רק אם יש תלונה.
דבורה באומן: המשטרה לא מקבלת – אנחנו שומרים את הערכות, יש לנו מחסן שאיריס מנהלת אותו בצורה בלתי רגילה, שהוא מלא, ככה עם ארונות עם ערכות, כי המון המון אנשים לא רוצים להגיש תלונה במשטרה.
דבורה באומן: ברגע שלא מגישים תלונה במשטרה המשטרה לא מוכנה לקבל את הערכות.
דבורה באומן: היא חייבת תעודת זהות כנגד ערכה.
אורית סוליציאנו: יש לי גם שאלה.
אורית סוליציאנו: מה שעשיתן, כל הקטגוריזציה זה עכשיו אחיד לכל המרכזים?
אורית סוליציאנו: לכולכם יש את אותו דבר, תקיפה מינית בעבר, אונס, או שכל אחד עדיין עושה את הפילוח שלו?
דבורה באומן: אם עושים פילוח, אני לא יודעת, זהר אוספת את הנתונים.
דבורה באומן: אנחנו עושים את זה מאז שאני מנהלת את המרכז, מ-2015, ואני נמצאת פה ב - - -
אורית סוליציאנו: יש לכם טפסים זהים?
דבורה באומן: כן, הטפסים עכשיו זהים, בהחלט.
אורית סוליציאנו: כדי שאפשר ללמוד ארצית, לכן אני שואלת.
יואב סגלוביץ': לגבי המסירה למשטרה, המשטרה לא רוצה את הערכות בלי תלונה או שהנפגעת לא רוצה למסור את זה?
דבורה באומן: אני חייבת לציין שהיו לנו המון ישיבות עם המשטרה, עם בכירים במשטרה.
יואב סגלוביץ': איפה זה עומד היום מבחינתכם?
דבורה באומן: אז מבחינתם הם לא יכולים לקבל ערכה אם אין להם כנגד תלונה.
יואב סגלוביץ': זה לא מניעה של הנפגעת?
זהר סהר: על זה כרגע יש דיון מאוד ארוך בין משרד המשפטים למשרד הבריאות למשרד לבטחון הפנים.
יואב סגלוביץ': קראתי את כל הפרוטוקולים.
זהר סהר: מעולה.
זהר סהר: אני אשמח אם בזה תעזור לנו, לקדם את זה, כי זה משהו מאוד תקוע, וזה באמת משהו עקרוני שצריך למצוא איזה שהוא פתרון.
יואב סגלוביץ': אבל זה לא מניעה מטעם הנפגעת?
זהר סהר: הנפגעת לא רוצה להגיש תלונה.