GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ענבל חרמוני: אני לא מוכנה שעוד עובדת תהיה – וסליחה על הדרמה – כמעט גופה.
ענבל חרמוני: לא במשמרת שלי, זה לא יקרה.
אלי אלאלוף: בבקשה, חברי הכנסת.
איציק שמולי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש וגברתי היושבת-ראש.
איציק שמולי: אנחנו כמובן תומכים באופן מלא במחאה של העובדים הסוציאליים.
איציק שמולי: אני מדבר גם כיושב-ראש השדולה של העובדים הסוציאליים בכנסת וגם כמי שמלווה את המאבק הזה, גם ברחוב וגם כאן בוועדות ובמליאה.
איציק שמולי: בסופו של דבר, ברור שיש כאן הפקרה לא נורמלית, הפקרה לא סבירה של אלו שמדינת ישראל שולחת אותם אל החזית החברתית, אל החצר האחורית של מדינת ישראל.
איציק שמולי: מילא שהיא עושה את זה בלי לתת להם גיבוי מספק, בלי לתת להם כלים – השכר הוא לא שכר, התנאים הם לא תנאים.
איציק שמולי: בסופו של דבר היכולת שלהם לבצע בכוחותיהם הדלים תיקון חברתי במדינת ישראל מוגבלת מאוד.
איציק שמולי: על גבי זה נוספת גם הסוגיה של האבטחה.
איציק שמולי: אני לא מבין איך המדינה הזאת מקבלת כבר כמעט בחצי הבנה והשלמה את העובדה שאנשים בכלל, ובמיוחד אנשים שמקדישים את חייהם כדי לטפל באחרים, גם עובדים סוציאליים, גם מורים בבתי הספר, גם אחיות ורופאים, בכל פעם מחדש מותקפים, פעם אחר פעם, וכאילו למדנו לקבל את זה חצי בהשלמה.
איציק שמולי: הדבר הזה לא יכול להיות.
איציק שמולי: הזעקה של העובדים הסוציאליים היא זעקה אמתית.
איציק שמולי: ראינו את רצף האירועים, אדוני וגברתי יושבי-הראש, איך הם הופכים פעם אחר פעם להיות שקי אגרוף אנושיים של המטופלים שלהם, ולא משנה מה ההצדקה.
איציק שמולי: נכון, מדובר באוכלוסיות קצה שקשה להן, והבנתי שבחלק מן המקרים גם לקחו מהם את הילדים.
איציק שמולי: אין לאלימות שום הצדקה.
איציק שמולי: אני סומך עליכם מבחינה מקצועית, אני מעריץ את העבודה שאתם עושים ואני חושב שמה שמדינת ישראל צריכה לעשות זה לגבות אתכם ולתת לכם יותר – יותר אבטחה, דבר אחד, שזה סוגיה חשובה.
איציק שמולי: אני מפנה את הדברים גם אל משרד הרווחה.
איציק שמולי: התרשמתי מאוד מכך שמשרד הרווחה מוציא הודעות תמיכה לתקשורת.
איציק שמולי: זה לא התפקיד שלו.
איציק שמולי: זה אולי התפקיד שלנו.
איציק שמולי: התפקיד של שר הרווחה הוא ללכת איתם בהפגנה, לקחת אותם ביד וללכת למשרד האוצר, להביא תקציבים לאבטחה ולתקנים.
איציק שמולי: והדבר הזה לא מתקיים.
איציק שמולי: בהזדמנות הזו – וזו הנקודה האחרונה – צריך לדבר על עניין התקינה.
איציק שמולי: לפי נתונים שקיבלתי ממשרד הרווחה, אדוני וגברתי יושבי-הראש, לא הנתונים שאני המצאתי, ממוצע התיקים שבהם מטפל עובד סוציאלי הוא 650 תיקים, זה הממוצע, על פי נתונים שאתם העברתם לי.
איציק שמולי: ברור שבנסיבות כאלה אי אפשר לדבר בכלל במונחים של טיפול, אי אפשר לדבר במונחים של מענה מקצועי למישהו כי כל מה שאתה עושה הוא לכבות שרפות כל היום.
איציק שמולי: לכן גם בסוגיה הזאת, בלחץ כזה, באטמוספירה כזאת אי אפשר באמת לתת מענה וטיפול.
איציק שמולי: לסיכום, צריך לתת מענה אמתי בשתי הסוגיות: גם בסוגיה של האבטחה מבחינת כמות המאבטחים, וכפי שענבל חרמוני אמרה, גם הפרופיל שלהם; וגם לטפל בסוגיה של התקינה.
איציק שמולי: אם לא תהיה תקינה נורמלית לא יהיה מענה נורמלי לאוכלוסיות ותמשיך להיות אטמוספירה של לחץ ודוחק באותן לשכות לשירותים חברתיים.
אלי אלאלוף: אני חייב להגיד שאני מתרשם מאוד מהדיון הזה בזכות הנוכחות המסיבית של חברי הכנסת.
יוסף ג'בארין: כולנו עובדות סוציאליות.
אלי אלאלוף: לא, אתה לא איש חינוך.
יוסף ג'בארין: אני איש משפט, חינוך ועבודה סוציאלית.
אלי אלאלוף: אז כולנו עובדים סוציאליים.
אלי אלאלוף: אבל ברוו לחברי הכנסת שפה וברוו גם למאיר כהן, כי הוא אוהב את הנושא הזה.
אלי אלאלוף: הוא "סיבך" אותי – אם אני יושב פה זה הכול בגללו.
אלי אלאלוף: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): כשר הרווחה לשעבר.
אלי אלאלוף: מיכל בירן, ואחר כך, ברשותכם, יש אתנו גם עובדים סוציאליים.
מיכל בירן: איציק שמולי היטיב לנסח את הדברים.
מיכל בירן: יושב פה נציג משרד האוצר.
מיכל בירן: להם לפעמים יש תפיסה, שאנחנו באים עם כל מיני רעיונות הזויים ואם הם יתעלמו מהם אז הם ייעלמו מעצמם, הרעיונות.
מיכל בירן: אבל במקרה הזה לא רק שהרעיונות והתביעות לא ייעלמו מעצמם אלא בעצם המצב רק ילך ויחמיר.
מיכל בירן: אף אחד שהולך ללמוד עבודה סוציאלית לא עושה את זה כדי להיות עשיר.
מיכל בירן: כלומר, אף אחד לא ייצא בתוכנית לאקזיט מטורף מלהיות עובד סוציאלי.
מיכל בירן: הולכים לשם האנשים הכי מסורים, שהלב שלהם נקרע כשהם רואים את החברה הישראלית, והם הולכים מתוך תחושה של שליחות עמוקה לתפקיד הזה.
מיכל בירן: אבל אז פוגשים את המציאות, והיא קשה מאוד.
מיכל בירן: בעצם כל מה שהממשלה לא עושה מתגלגל אליכם.
מיכל בירן: כשמגדילים את מספר הילדים בכיתה ונוצרת מצוקה – זה מתגלגל אליכם; כשאין פתרונות תעסוקה לאנשים שלא מצליחים להשתלב בשוק העבודה – התסכולים האלה מתגלגלים אליכם; כשלא מטפלים כפי שצריך ולא נותנים תקציבים לטיפול בנשים מוכות – בסוף כל הדברים האלה מתגלגלים אליכם, ושולחים אתכם למערכה בלי כלים, בלי גב.
מיכל בירן: בסוף אין דרך שהבעיה הזאת תיעלם.
מיכל בירן: התחושה הזאת, מה שסיפרת על נייר הטואלט, זה דוגמה קטנה שממש נוגעת בנקודה, כי זה נכון לגבי כל עובדי הציבור.
מיכל בירן: אתה לא יכול לתת שירות ממש טוב לציבור כאשר אתה מרגיש שאתה לא שליח של המערכת אלא שאתה בעצמך נלחם במערכת, שעושים לך טובה שנותנים לך לשרת את הציבור, כאשר אין לך מינימום של גיבוי, כאשר אתה בעצמך לפעמים במצב כלכלי חמור יותר מן המשפחות שאתה מטפל בהן.
מיכל בירן: אי אפשר כך.
מיכל בירן: צריך איזשהו שקט – לא עושר מופלג, לא חגיגה על חשבון משלם המסים.
מיכל בירן: אנחנו לא שם.
מיכל בירן: אנחנו במצב שחלק מן העובדות הסוציאליות מקבלות השלמה לשכר מינימום, שזה דבר מנוול כשלעצמו.
מיכל בירן: אני ממש מעריכה ומודה לכם על כך שכינסתם את הדיון הזה, גם לעאידה וגם לאלי.
מיכל בירן: הייתי רוצה שנגיע לשלב שבו נשמע את משרד האוצר, מה אתם מתכוונים לעשות.
מיכל בירן: בלי להשקיע כסף אמתי, לא הבטחות של כאילו – אין.
מיכל בירן: כפי שאמרת: זה מצב שגם חסרים תקנים, אבל יש תקנים שלא מאוישים כי המשכורות כל כך נמוכות.
מיכל בירן: אין דרך אחרת פרט מלהשקיע כסף אמתי, העלאה משמעותית במשכורות, וכמובן כל הכלים שמסביב.
אלי אלאלוף: נדין שם טוב, בבקשה.
אלי אלאלוף: תציגי את עצמך.
אלי אלאלוף: תתקרבי למיקרופון בבקשה.
נדין שם טוב: קוראים לי נדין שם טוב ואני עובדת סוציאלית לחוק הנוער בעיריית נתניה.
נדין שם טוב: מי שלא יודע מה הוא התפקיד הזה, בעצם אף אחד לא מגיע אליי כי הוא רוצה להגיע אליי.
נדין שם טוב: הורים מגיעים אליי בגלל חובת הדיווח, כי הילדים שלהם נפגעו, לרוב על ידם, או בגלל שיש קטינים שנמצאים בסיכון וההורים לא משתפים פעולה.
נדין שם טוב: באופן אישי השנה – ואנחנו בנובמבר – טיפלתי עד עכשיו ביותר מ-150 קטינים.
נדין שם טוב: אם תעשו את החישוב השעתי, זה מעט מאוד השקעה בקטין ובמשפחה שלו, מעט מדי.
נדין שם טוב: המעט הזה גורם לתסכול רב אצל המשפחות, אצל ההורים.
נדין שם טוב: קשה לי מאוד לגייס אותם לשיתוף פעולה, אין לי זמן לדבר איתם, וזה מגיע למצב, כן, שתוקפים אותי ומאיימים עליי ומאיימים על חיי הילדים שלי.
נדין שם טוב: אני יכולה לספר לכם שלקוח, שלבי אתו, אבל לא יכולתי לתת לו את מה שהוא ביקש, ועם כל האמפתיה שיש לי, ויש לי הרבה, ושהבעתי כלפיו, בסוף הוא אמר: אני מוכן לשבת בשבילך בבית הכלא.
נדין שם טוב: באותו רגע קצת מלחיץ לשמוע את הדברים האלה, זה מפחיד.
נדין שם טוב: כפי שענבל חרמוני אמרה, יושב בכניסה במקרה הטוב שומר שעבר כבר את גיל הפנסיה, ובמקרה הטוב פחות אין שומר.
נדין שם טוב: אין לו סמכויות, אין לו נשק, אין לו שום דרך לאיים על האדם הזה שמאיים על החיים שלי.
נדין שם טוב: אני יכולה לספר על עוד מקרה, שהודעתי להורים שאנחנו נאלצים להוציא את הילדים שלהם מן המשמורת שלהם ולכן אני פונה לבית המשפט.
נדין שם טוב: האבא הזה איים עליי שהוא יגמור אותי ושכדאי לי לשמור טוב טוב על הילדים שלי.
נדין שם טוב: המשטרה באמת התגייסה ועזרה, אבל לא נעים שיש ניידות שמסתובבות סביב הבית שלי ושהילדים שלי צריכים להיות מודעים לסכנות ולאיומים שיש על חיי אימא שלהם.
נדין שם טוב: כך קשה מאוד לתפקד ולעבוד בצורה טובה ולתת שירות.
נדין שם טוב: אני לא קוראת להם מטופלים אלא לקוחות, כך אני מתייחסת אליהם.
נדין שם טוב: כל אחד מאתנו יכול לעמוד במצב הזה, כאשר הורים עומדים מול עו"ס לחוק הנוער, במצב מאוד מאוד לא נעים.
נדין שם טוב: אנחנו מבינים את זה, אבל צריך לתת לנו כלים להתמודד – שזה שמירה ראויה ותקינה.
נדין שם טוב: אני לא יכולה לטפל באופן אמתי ביותר מ-150 קטינים בשנה.
אלי אלאלוף: נמשיך ליעל קידר, בבקשה.
יעל קידר: אני עובדת סוציאלית לחוק הנוער מנתניה.
יעל קידר: בדרך לכאן חשבתי מה אגיד, איך אסכם את הדברים הכי חשובים, כי יש כל כך הרבה, אבל למען האמת לא הייתי צריכה לחשוב כל כך הרבה כי האירועים האלה נמצאים אתי יום-יום, שעה-שעה.
יעל קידר: כשנכנסתי לכנסת עברתי בידוק ביטחוני ראוי ומכבד, כפי שצריך להיות.
יעל קידר: כשאני הולכת לבית משפט, למס הכנסה, לביטוח הלאומי אני עוברת בידוק ביטחוני.
יעל קידר: כשאני נכנסת למשרד שלי בכל בוקר, אף אחד לא עובר בידוק ביטחוני.
יעל קידר: רק השבוע הוצאנו נערה למקלט חירום עקב פגיעה מינית קשה מאוד שהיא עברה.
יעל קידר: כשהגעתי הבוקר למשרד התקשרו אליי מהר ואמרו לי: רגע, אל תיכנסי, אבא שלה כאן והוא מאיים לשחוט אותך, אז נחכה עד שיגיע הפקח ורק אחר כך תיכנסי.
יעל קידר: ואחר כך כשנכנסתי עם הפקח, האבא הזה, שבאמת הביע מצוקה וקושי גדולים מאוד, הייתי צריכה לחפש באיזה משרד לשבת אתו כי אין לנו משרד אישי לכל אחד, אז החברה שלי יצאה מן המשרד ואני נכנסתי לשם אתו.
יעל קידר: התנאים – אני לא רוצה להגיד מביישים, אבל כן, הם תנאים מביישים.
יעל קידר: אני יושבת כאן ומקבלת שתייה ואומרת לעצמי: וואו, אני מקבלת שתייה, אני מקבלת ספרייט.
יעל קידר: בעבודה אצלנו – יש לנו "תמי 4", ותיונים אני מביאה מן הבית.
אלי אלאלוף: אבל אומרים שנתניה היא עיר עשירה.
אלי אלאלוף: הלא כך?
יעל קידר: אפרגן לעיריית נתניה, שנראה שעושה את כל המאמץ כדי לתת לנו, העובדים הסוציאליים, את הגיבוי.
אלי אלאלוף: גיבוי בלי תנאים?
יעל קידר: זה לא מספיק.
יעל קידר: עם כמה שהעירייה רוצה לתמוך ורוצה לתת, אם אין גיבוי מן המשרדים הרלוונטיים זה כמעט בלתי אפשרי.
יעל קידר: אם המשכורת שלי לא מספיקה ואני מבקשת לקבל כוננויות מיוחדות, שזה כוננות לילה, כדי שאוכל לפרנס את המשפחה שלי בכבוד – זה מבייש.
יעל קידר: אם לי אין משרד ראוי כדי לקבל את הפונים – זה מבייש.
יעל קידר: אם אני צריכה לענות במקביל לכל כך הרבה פונים שנמצאים במצוקה אמתית – זה מבייש.
יעל קידר: שירותי הרווחה כאן בבושה.
יעל קידר: אני מגיעה למשרד שלי מידי בוקר בחשש.
יעל קידר: הגעתי לעבודה סוציאלית כי רציתי, כך בחרתי, מבחירה אישית, ואני שמחה על הבחירה הזאת, אבל אם אני בכל יום מגיעה למשרד ומפחדת לפתוח את הדלת, כי אני אומרת: וואו, כמה מקרים יהיו לי היום, ולא נעים לי שפונים מתקשרים ואין לי את הזמן לענות להם, זאת המציאות, זאת האמת.
יעל קידר: עם כמה שאני רוצה, ובאמת אני רוצה, אין את הפניוּת המתאימה.
מאיר כהן: כמה פקידות לסדרי דין יש בנתניה?
יעל קידר: אנחנו כ-13 עובדות סוציאליות לחוק נוער.
מאיר כהן: כמה בני נוער רשומים אצלכם?
מאיר כהן: בכמה בני נוער אתם מטפלים עכשיו?
יעל קידר: אני עובדת בשירות לנערה.
יעל קידר: נדין שם טוב דיברה כאן על 150 קטינים.
יעל קידר: אני מדברת על נערות מגיל 13 ועד גיל 18, על יותר מ-250 נערות שעוברות בשנה תחת עו"ס לחוק נוער.
אלי אלאלוף: תחת ידך?
יעל קידר: תחת ידי.
אלי אלאלוף: 250 נערות?
אלי אלאלוף: איך את יכולה?
יעל קידר: בחלק מן המקרים לבד ובחלק מן המקרים ביחד עם עובדת סוציאלית.
יעל קידר: ואז מגיעים למצב שההורים מתוסכלים, וכן, הם מתוסכלים.
יעל קידר: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה.
אילן גילאון: אדבר בקצרה משום שאני לא זוכר סכסוך אחד שהעובדים הסוציאליים עשו שהיה לא מוצדק.
אילן גילאון: באותה הזדמנות אני רוצה לברך את ענבל חרמוני, לא הספקתי לברך אותה רשמית, גם על בחירתה וגם על דבריה הנכוחים, כי זאת הבעיה.
אילן גילאון: המדינה שלנו מסתובבת באגו של מדינת רווחה אבל בפועל אנחנו מדינה אינסטרומנטלית לגמרי שאנשים לא נחשבים בה.
אילן גילאון: ככל שהלחץ גדול יותר כך המצוקה גדולה יותר כאן.
אילן גילאון: אין שום מתן זכות לכך שאנשים כאן, שהם האנשים האחרונים להיות ציניים, הולכים ובוחרים את המסלול הזה, אדוני היושב-ראש.
אילן גילאון: כמובן שהגעתם פה למגרש ביתי לגמרי.
אילן גילאון: גם עאידה וגם אלי, ואנחנו ביחד איתם – אנחנו הלובי שלכם במקום הזה, כי אנחנו מאמינים במדינת הרווחה.
אילן גילאון: אני מצטער, גם משרד העבודה והרווחה במציאות הנוכחית איננו יותר, ולא יכול להיות, גם אם הוא רוצה מאוד, פרמדיק למציאות שיש במדינת ישראל.
אילן גילאון: ההחלטות האלה הן החלטות הרבה יותר כבדות משקל.
אילן גילאון: אני יכול רק דבר אחד להבטיח, כמו בעבר, עד שנוכל לקבל את ההחלטות – כי כל הדיון כאן הוא כדי להציף את הדברים כדי שיתקבלו ההחלטות המתאימות, שאתן לא יכולות לחיות בשכר מבזה, שאתם לא יכולים להיות עובדי קבלן, זה דבר בלתי מתקבל על הדעת, ושאתם לא יכולים לסכן את נפשכם.
אילן גילאון: אתם משולים בדיוק לאותו דבר – ולא רק לאותו דבר אלא אף חמור מזה – לאותם חיילים שנשלחו לחזית בלי ציוד מתאים לעבודה שמטילים עליהם.
אילן גילאון: לכן חוסר הפרופורציה הזה הוא תפיסת עולם כוללת.
אילן גילאון: בזעיר אנפין, אדוני היושב-ראש, זה כמשל למציאות שבה כולנו נמצאים כאן.
אילן גילאון: מעמד העובדים הסוציאליים צריך להגדיר בדיוק את מעמדה של המדינה בהתייחסותה אל האדם, אל הפרט.
אילן גילאון: אז כנראה שאתן אולי לא מעניינות את כל האנשים, משעממות אנשים מסוימים.
אילן גילאון: אותנו אתן מאוד לא משעממות ואנחנו מאמינים בכן.
אילן גילאון: אני תמיד מצטט את אלתרמן, שאמר על אנשי העלייה השנייה: "בקול רועם אמרו עליהם איזה מין בני אדם משונים".
אילן גילאון: אני היום חושב שמי שבוחר מתוך רצון - - -
אלי אלאלוף: מה זה העלייה השנייה?
אילן גילאון: אנשי העלייה השנייה, החלוצים.
אלי אלאלוף: אני לא יודע לספור.
אלי אלאלוף: ממרוקו הגיעו ב-1850.
אילן גילאון: הייתם כאן טרום העלייה הראשונה.
אלי אלאלוף: אנחנו לא מינוס שלוש?
אילן גילאון: חס וחלילה, בחיים לא.
אילן גילאון: אתם פלוס ארבע.
אילן גילאון: זה מה שאמר אלתרמן על אנשי העלייה השנייה.
אילן גילאון: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): לא ננהל את הוויכוח הזה.
אלי אלאלוף: - - - זה משהו אחר.
אילן גילאון: אלה האנשים הכי לא ציניים שיש במדינת ישראל.
אילן גילאון: זה הפרולטריון החדש של מדינת ישראל על פי הכנסתו.
אילן גילאון: על כך צריך להילחם.
אילן גילאון: כפי שהמצב שלהם נראה – כך מדינת ישראל נראית.
אילן גילאון: זה עניין של החלטה, שהיא החלטה פוליטית ארגונית, כי הפוליטיקה כאמור קובעת רק בנושא אחד: מי מקבל ומי משלם.
אילן גילאון: עולי מרוקו עלו בסוף המאה התשע-עשרה, והם הקדימו את אנשי העלייה הראשונה.
אלי אלאלוף: לך לעיר העתיקה ותחפש את בית הכנסת "צוף דבש" ותראה מתי הוא נבנה – בשנת 1852, ויש ותיקים מאתנו.
אלי אלאלוף: לא נתעכב על ההיסטוריה.
אילן גילאון: אדוני, אבל אלתרמן כתב על העלייה השנייה.
אילן גילאון: עאידה תומא סלימאן (יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי): תפסיקו עם הדיון על העלייה.
אילן גילאון: אל תשכחו: עובדים סוציאליים – שביתה.
אילן גילאון: בואו נתמקד.
אילן גילאון: אדוני, אני גדלתי בעיר שמי שקלט אותי זה אנשי צפון אפריקה.
אלי אלאלוף: קיבלתי בקשה אישית מחבר טוב – אתם יודעים שהוא חבר טוב – ואמרתי כבר שאני בגללו פה בפוליטיקה, זמנית.
אלי אלאלוף: תרשו לי לתת את זכות הדיבור למאיר כהן כי הוא צריך לעזוב אותנו.
מאיר כהן: אבקש את סליחתכם, חברי הכנסת – יש הצבעות על חוק הנאמנות.
אלי אלאלוף: אז אל תצביעו.
מאיר כהן: אנחנו נלך לשם.
מאיר כהן: יש שני דברים שעומדים על הפרק, פרט לשכר של העובדים הסוציאליים, שהם צריכים לנהל על זה מאבק, שהוא להערכתי מאבק מנותק, ולעלות על בריקדות.
מאיר כהן: אני לא שומע אותם.
מאיר כהן: אני לא רוצה לבקר אתכם, זה עניין שלכם, אבל המורים ידעו לשפר את שכרם ולצאת למאבק ולשביתות ושכל הארץ תשמע אותם.
מאיר כהן: כל עוד לא תעשו את זה, שום דבר לא יקרה, פרט לכך שתבואו לדיונים נחמדים מאוד.
קריאה: אנחנו על זה.
מאיר כהן: אני מקווה מאוד.
מאיר כהן: אנחנו נעזור לכם בכל מקרה.
מאיר כהן: אבל שני דברים.
מאיר כהן: האחד, בהצעת חוק שלי שעברה, מיד הבנתי כשר הרווחה שחייבים לטפל בנושא התקינה.
מאיר כהן: לא יעזור שום דבר.
מאיר כהן: לא יכול להיות שיש מורה שאומרים לו: אתה לא מקבל יותר מ-25 ילדים בכיתה, ויש עובדת סוציאלית שאומרים לה: את יכולה לקבל 250 מטופלים.
מאיר כהן: וגם אחרי שמחלקים את התיקים באינטנסיביות - - -
רון שביט: גם בבית ספר לא, גם למורים יש יותר מ-25 תלמידים בכיתה.
מאיר כהן: יש מקומות.
מאיר כהן: חבר'ה, בהוראה יש תקינה.
מאיר כהן: בעבודה סוציאלית אין תקינה.
מאיר כהן: אבל אחרי הקריאה הראשונה הקואליציה הזאת מעכבת את הצעת החוק, שיהיה ברור.
מאיר כהן: ראש הממשלה ושר הרווחה לא מוכנים להביא את הצעת החוק הזאת לקריאה שנייה ושלישית, תדעו את זה, לכל המתייפים והמתחבקים למיניהם.
מאיר כהן: הצעת החוק זאת נמצאת על השולחן.
מאיר כהן: מבחינת היושב-ראש ומבחינתי היינו מעבירים את זה.
מאיר כהן: שר הרווחה לא רוצה להעביר את זה.
מאיר כהן: דבר שני, משרד האוצר היה אמור להעביר 50 מיליון שקלים – תיכף תשמעו את זה מאיש הביטחון – לנושא אבטחת המחלקות.
מאיר כהן: אתם יודעים שזה קל מאוד, 50 מיליון שקלים זה כלום בתוך התקציב הענק של המדינה.
מאיר כהן: הרי אנחנו רואים בישיבות איך להסכמים קואליציוניים עוברים מיליארדי שקלים.
מאיר כהן: אבל 50 מיליון שקלים כדי לאבטח את החבר'ה האלה – אין.
מאיר כהן: המשרד נתן 11 מיליון שקל ו-50 מיליון שקל צריך לתת משרד האוצר.
מאיר כהן: אלי אלאלוף, אתה יודע לדבר עם השר.
מאיר כהן: הוא שלך, הוא מקשיב לך.
מאיר כהן: האמן לי, תביא רווחה אמתית אם רק תדאג שיוסיפו 50 מיליון שקלים.
אלי אלאלוף: יוסף ג'בארין ואחר כך סעיד אלחרומי, בבקשה.
יוסף ג'בארין: אני מברך ומחזק את ידי העובדים הסוציאליים והעובדות הסוציאליות בכלל, אבל בטח גם את האיגוד בראשות ענבל חרמוני.
יוסף ג'בארין: אנחנו מעריכים מאוד את העבודה שלכם.
יוסף ג'בארין: אני בכנסת ארבע שנים כמעט ואני כל הזמן מופתע עד כמה הנושאים חוזרים על עצמם.
יוסף ג'בארין: לפעמים יש תחושה שבכל שנה עושים אותם דיונים אבל בשנית.
יוסף ג'בארין: כואב מאוד להגיד את זה כשזה נוגע לנושאים שלכם.
יוסף ג'בארין: כמה אפשר לדבר על מקרים של אלימות כלפי עובדים ועובדות סוציאליים, כמה אפשר לדבר על כך שאין תקציבים, כמה אפשר לדבר על כך שדווקא אנשי המקצוע שמטפלים או מטפלות בקבוצות הכי מוחלשות, מי שצריך את הטיפול שלכם ואת הסיוע זה הקבוצות המוחלשות, דווקא אתם במצב שקרא לו איציק שמולי בצדק: מופקר, גם מבחינת תנאי תעסוקה.
יוסף ג'בארין: אני מכיר את הבעיה הזאת עוד מהתקופה שהייתי סטודנט, לפני יותר מ-20 שנים וראיתי איך סטודנטים לעבודה סוציאלית הלכו מתוך ידיעה שהמקצוע הזה לא כל כך ישתלם להם.
יוסף ג'בארין: אני מבין שזה עדיין כך.
יוסף ג'בארין: אמרה חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, דיברנו בדיונים על לחצן מצוקה, על תקצוב חירום, על הצורך להבטיח הגנה עליכם, ובמקום לראות התקדמות בשטח אני רואה משהו הפוך: עוד תלונות ועוד איומים.
יוסף ג'בארין: אני מכיר עובדים סוציאליים באום אל פחם שבמשך שבועות לא חזרו לעבודה.
יוסף ג'בארין: ירו על הרכב שלהם, ירו על המבנה של העובדים הסוציאליים, מקבלים איומים כל הזמן.
יוסף ג'בארין: וכשמסתכלים על תנאי העבודה, על המשכורת, על העומסים ועל האיומים זה פשוט מצב מחריד.
יוסף ג'בארין: איך אנשים יכולים לסבול את המציאות הזאת?
יוסף ג'בארין: לכן פתחתי בדברי הערכה אליכם.
יוסף ג'בארין: אני רוצה להגיד לכם, אגב השיח על מדינת הרווחה, כבר בתקופה הראשונה לקדנציה הזאת של שר העבודה והרווחה שאלתי אותו איזה תקציב צריך למשל כדי להתגבר על בעיית המאצ'ינג.
יוסף ג'בארין: הבעיה הזאת משליכה גם על המעמד שלהם, כי להרבה ישובים אין תקציב עבור מאצ'ינג כי הם בבעיות כלכליות.
יוסף ג'בארין: הוא אמר: מדובר בסך הכול על שני מיליארד שקל.
יוסף ג'בארין: זאת אומרת, בשני מיליארד שקל היה אפשר לפתור את כל בעיית המאצ'ינג.
אלי אלאלוף: אל תפתור לעשירים.
עבד אל חכים חאג' יחיא: שיהיה דיפרנציאלי.
יוסף ג'בארין: זה אומר שבפחות משני מיליארד שקל היינו פותרים את הבעיה לפחות עד אשכולות 5 או 7.
יוסף ג'בארין: מדהים עד כמה הסכום הזה שולי יחסית לתקציב המדינה ועד כמה אין נכונות להשקיע אותו בדברים הכל כך חשובים.
יוסף ג'בארין: אני מבטיח לכם, נשב בעוד שנה ונדבר עוד פעם על מאצ'ינג ועל בעיות בתחום הזה.
ענבל חרמוני: כבר פשוט לא יהיה עם מי לדבר.
אלי אלאלוף: חבריי, בואו נתמקד בסיבה להתכנסות, השביתה בגלל מצב הביטחון.
יוסף ג'בארין: איך אני מקשר בין שני הדברים?
יוסף ג'בארין: המאצ'ינג מקשה עוד על הישובים, כי דווקא הישובים המוחלשים אין להם את התקציב לעשות את המאצ'ינג.
יוסף ג'בארין: זה פוגע גם בשכר וגם בתנאים.
יוסף ג'בארין: אני מקווה שנצליח להתקדם בדיון הזה עוד צעד הלאה ושלא נצטרך לחזור על אותם דברים בעוד כמה חודשים.
אלי אלאלוף: ברשותכם, קצת אקלקל את הסדר.
אלי אלאלוף: ברגע שמאיר כהן הזכיר את ההחלטה להעניק תקציב לביטחון, לשמירה על תנאי העבודה של העובדים הסוציאליים, אני רוצה לדעת מאנשי משרד העבודה והרווחה ומאנשי משרד האוצר איפה הכסף, איפה 50 מיליון השקלים.
רוני בר לוי: אני מנהל אגף חירום וביטחון במשרד העבודה והרווחה.
רוני בר לוי: איפה 50 מיליון השקלים – גם אני מחפש.
רוני בר לוי: אבל אתייחס לכמה דברים אחרים.
אלי אלאלוף: ראשית, הייתה החלטה כזאת?
רוני בר לוי: תיכף אתייחס לכול.
רוני בר לוי: תנו לי רק שלוש דקות ואני אסיים.
רוני בר לוי: כבר ארבע שנים אני מלווה את הפעילות לגבי אבטחת העובדים הסוציאליים, הן עם השלטון המקומי והן עם איגוד העובדים הסוציאליים.
רוני בר לוי: ראשית, אני מברך את ענבל חרמוני לאור בחירתה.
רוני בר לוי: עוד לא נפגשתי איתה, אבל עבדתי באופן צמוד עם האיגוד ועם מרכז השלטון המקומי.
רוני בר לוי: בשנה שעברה במסגרת כל האירועים שהיו, גם בצפון, של תקיפת עובדים סוציאליים, הגענו לכמה החלטות.
רוני בר לוי: יש כמה דברים שאני מציף אותם שלא התקדמו בהם, ויש כמה דברים שכן התקדמנו בהם.
רוני בר לוי: דבר אחד, בשנה שעברה הייתה דרישה עוד פעם, הלא אנחנו במשרד העבודה והרווחה משמשים כרגולטור לגבי הרשויות המקומיות, גם מנחים וגם מתקצבים בחלק מן הנושאים.
רוני בר לוי: אמרנו שאנחנו מוציאים הנחיות ומוציאים תקציבים.
רוני בר לוי: אמרו שזה לא מגיע לשטח.
רוני בר לוי: בנובמבר 2017 וגם לפני חודש הוצאנו שוב את סל ההנחיות לגבי הרשויות המקומיות.
רוני בר לוי: זה דבר אחד.
רוני בר לוי: דבר שני, הגענו להחלטה, בגלל חוסר התקציב, שכל פעם שממשלה עולה או בתחילת שנה יוצא מסמך מסודר למשרד האוצר, גם מטעם איגוד העובדים הסוציאליים וגם מטעם הוועדה, לגבי העלות התקציבית לאבטחה של העובדים הסוציאליים ברשויות, וזה מגיע ל-50 מיליון שקל.
רוני בר לוי: לא הייתה החלטת ממשלה.
רוני בר לוי: הייתה החלטה שצריך להשיג את ה-50 מיליון שקל האלה, ולא השיגו את זה.
רוני בר לוי: בכל שנה זה עולה.
אלי אלאלוף: למה המשרד לא קבע את זה בעדיפות שלו?
אלי אלאלוף: אני לא מבינה: קיבלתם תוספת תקציבית אדירה.
אלי אלאלוף: למה לא החלטתם, אם יש לכם כבר החלטה שאתם צריכים להשיג את הכסף הזה, בדיוק כמו לתוכנית המאבק באלימות נגד נשים - - -
אלי אלאלוף: שם קיבלו את הכסף.
אלי אלאלוף: אתם שמתם את זה על השולחן, אבל לא שמתם את זה בעדיפות כדי לקחת מן התוספת התקציבית ולהקצות את הכסף.
רוני בר לוי: אני רוצה לחלק את זה לשתיים.
רוני בר לוי: תחום האבטחה הוא האחריות ישירה שלנו, שזה העובדים שלנו.
רוני בר לוי: דרך אגב, את רמת האלימות במשרד הורדנו לאפס בחמש השנים האחרונות, במשרד שאני אמון עליו.
רוני בר לוי: לגבי הרשות המקומית - - -
אלי אלאלוף: מה זה "המשרד"?
אלי אלאלוף: אתה מתייחס ללשכה בעיר מסוימת?
רוני בר לוי: אמרתי בעבר ואני אומר גם פה: האחריות לאבטחת עובדים סוציאליים היא של הרשות המקומית.
רוני בר לוי: אנחנו הולכים איתם יד ביד, מלווים איתם.
אלי אלאלוף: יש פה נציג של השלטון המקומי?
קריאה: יש פה נציגה של השלטון המקומי.
רוני בר לוי: הוצאתי 20 מסמכים.
רוני בר לוי: יש הבנה גם עם מרכז השלטון המקומי.
רוני בר לוי: קודם כול, האחריות היא של הרשות המקומית.
רוני בר לוי: אבל אנחנו לא עוזבים אותם לבד.
רוני בר לוי: אנחנו גם מוציאים הנחיות וגם מתקצבים.
איציק שמולי: מה ההנחיות?
איציק שמולי: מה עם מאבטחים?
איציק שמולי: ההנחיות הן לגבי סל הבטיחות שלהם.
איציק שמולי: אתה יודע שהשלטון המקומי הוציא הודעה נגד המחאה שלהם?
איציק שמולי: אז איפה אתם?
רוני בר לוי: ראיתי.
רוני בר לוי: קודם כול, אני לא ממרכז השלטון המקומי.
איציק שמולי: בסדר, אבל אי אפשר להתעלם.
איציק שמולי: האחריות על ביטחונם היא לא רק של הרשויות המקומיות.
רוני בר לוי: חד-משמעית.
רוני בר לוי: מעצם זה שאתה רגולטור, זה באחריות שלך.
רוני בר לוי: זה אחריות משותפת.
רוני בר לוי: כנראה אין למשרד אפשרות לתת 50 מיליון שקל.
רוני בר לוי: דורשים את זה ממשרד האוצר.
רוני בר לוי: שמשרד האוצר יגיב על הדבר הזה.
רוני בר לוי: אבל מה קרה בסוף שנה שעברה – בעקבות פעילות משותפת שלנו, ביחד עם עאידה תומא סלימאן, השיגו 11 מיליון שקל לטובת המחלקות באשכולות סוציו-אקונומיים 1–3.
רוני בר לוי: רק לידיעה, מתוך 11 מיליון השקלים נוצלו 2 מיליון שקל, רק תדעו את זה.
עירית ורונין: בגלל המאצ'ינג.
רוני בר לוי: כך קרה.
רוני בר לוי: נתנו 11 מיליון שקל.
רוני בר לוי: יש עוד פער, כפי שמאיר כהן אמר, לטובת ה-50 מיליון שקל.
רוני בר לוי: צריך להשלים את זה.
רוני בר לוי: אבל הרעיון היה ש-11 מיליון שקל ישמשו כדי שלא יהיה מאצ'ינג.
רוני בר לוי: הם הושגו לאשכולות הנמוכים כדי לעזור להם, כי הם לא מצליחים לתת את חלקם במאצ'ינג.
רוני בר לוי: אם התעקשתם על מאצ'ינג, מה עשיתם?
רוני בר לוי: בטח שלא השתמשו בכסף.
רוני בר לוי: השאלה העיקרית היא מה עשיתם עם הכסף שלא השתמשו בו.
רוני בר לוי: לאן הוא הלך?
רוני בר לוי: לגבי התקנים ולגבי הכסף הזה, נמצא פה חברי שיתייחס לנושא הזה, ותיכף אעביר את רשות הדיבור אליו.
רוני בר לוי: נושא אחד שאני מעלה כבר ארבע שנים מתייחס לאיכות המאבטח במחלקות הרווחה.
רוני בר לוי: מבקר המדינה בוועדה לביקורת המדינה, הוצאתי מסמכים, נתתי לכל אחד ואחד, שיש החלטה להחיל את החוק להסדרת הביטחון ברשות המקומית.
רוני בר לוי: שם למעשה הרשות המקומית נכנסת לחוק להסדרת הביטחון, ואז המשטרה מנחה שיהיה קצין ביטחון ברשות, שייקבע איך ייראה המאבטח, איך הוא צריך להגיב, הכשרה וכולי.
רוני בר לוי: זה לא התקדם.
רוני בר לוי: כבר חמש שנים אני מנסה, מריץ.
רוני בר לוי: יש חילוקי דעות בין המשרד לביטחון פנים, בין מרכז השלטון המקומי ואולי גם בין אחרים, אני לא יודע היכן זה נתקע.
רוני בר לוי: אם יריצו את הדבר הז, כל הסיפור של איך נראה התפקיד של המאבטח במחלקות הרווחה יהיה שונה.
אלי אלאלוף: מי בוחר את השומר בכניסה?
רוני בר לוי: אין היום הנחיה באיזו צורה.
רוני בר לוי: זה פרוביזורי.
אלי אלאלוף: אין מגבלה של גיל?
רוני בר לוי: לא, כי אין להם הנחיה.
רוני בר לוי: המשטרה מנחה את כל הגופים שנמצאים תחת החוק להסדרת הביטחון: יודעים בדיוק איזה גיל, אילו אימונים, כמה הוא צריך לקבל במשכורת.
רוני בר לוי: לגבי הרשות המקומית אין את זה.
רוני בר לוי: אני אישית נלחם על זה זמן רב ביחד עם מרכז השלטון המקומי, ביחד עם המשרד לביטחון פנים.
רוני בר לוי: יש כל מיני התנגדויות.
רוני בר לוי: את זה אמרתי, חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, גם בישיבות בראשותך פעמיים, וגם בישיבות בראשות מר אלאלוף.
רוני בר לוי: הייתי פה בוועדה לפני שנתיים בעקבות דוח מבקר המדינה.
רוני בר לוי: זה לא מתקדם.
אלי אלאלוף: יש הצעות חוק בנדון?
רוני בר לוי: לא.
רוני בר לוי: אם באמת רוצים לקדם את זה, שיחילו את החוק להסדרת הביטחון ברשות המקומית.
רוני בר לוי: אז האבטחה תהיה שונה, יסגרו את עניין התקציב ואני חושב שמבחינת ביטחון אנחנו נקפוץ מדרגה.
רון שביט: אני סגן מנהל אגף ארגון, מינהל ופיתוח ברשויות המקומיות במשרד העבודה והרווחה.
רון שביט: אני רק חצי שנה בתפקיד מטה במשרד, אבל כבר 22 שנים אני מכיר את השטח.