GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<נעמה ריבלין: אישה שהגיעה לבית חולים עם שברים בכל הגוף, היתה מגובסת: ידיים, רגליים, הכל, אין שבוע שאישה לא מגיעה חבולה עם פתח בראש כי לקוח שבר עליה בקבוק, הן אפילו לא רוצות להתפנות לבית חולים, הן רק רוצות שנשים להן פלסטר ויוד ושהן יוכלו לצאת ללקוח הבא ולהמשיך את יום ההשרדות שלהן, הן כבר מופקרות וממשיכות להפקיר את עצמן, זאת הדינמיקה, הגוף להן כבר מופקר אפילו על ידי עצמן ולכן הן גם הרבה פעמים לא מטופלות כמו שצריך, אפילו כשהן במסגרת כמו דירת החירום, מרפאת לוינסקי שמנגישה את השירותים, הן לא רוצות כבר לקבל טיפול ואני אומרת שוב, המוות הרבה פעמים הוא כבר שלווה שהגיעו אליה, החמצה של חיים אבל שלווה שהן הגיעו מהסבל הנוראי.
<נעמה ריבלין: אבל לא רק נסיבות המוות הם סמים, אנחנו מכירות אישה באופן אישי, הסיפור היה מפורסם שנדחפה מחלון, ממרפסת ביתו של לקוח.
<נעמה ריבלין: זאת אישה שהייתה אצלנו בדירת החירום, הגיעה גם להוסטל, ניסתה להשתקם בהוסטל, עזבה את ההוסטל, חזרה לדירת החירום, הסתובבה יומיים עם איזה לקוח כנראה קבוע ושמענו שהיא פשוט נמצאה מתה, דרך אגב אני מבינה שעסקת טיעון- - -
<קריאה: לא לא, אין זיכוי בעליון.
<קריאה: היתה הרשעה בעליון.
<נעמה ריבלין: זיכוי בעליון, זאת אומרת לא הוכח שהוא הרג אותה, רואים במצלמות שהוא מפקיר אותה אחרי, מקרה מאד טרגי שאפילו לא הגיע בסופו של דבר לידי הרשעה.
<נעמה ריבלין: אלה המקרים, אלה היום יום של נשים באזור התחנה מרכזית, השרדות יום יומית, אלימות אינהרנטית לזנות, אלימות יום יומית והגוף סופג את זה ולכן זה לא רק מוות.
<נעמה ריבלין: הגיל הממוצע של הנשים, זה לא סטטיסטית, עשינו ממוצע של כל הנשים שאנחנו מכירים, כששואלים אותי מחקרית – זה לא מחקר, ממוצע של 35 הנשים הוא 40, אני חוששת שהשנה כשנעשה ממוצע אפילו הגיל ירד.
<נעמה ריבלין: אני זוכרת שכשה
<נעמה ריבלין: תחלתי לעבוד בסלעית, קראתי מחקר מארצות הברית שתוחלת של נשים בשנות לא עולה על 60 ועבדתי בהוסטל לאסירות משוחררות, עם מכורים וזה היה נשמע לי נתון קצת מופרך ואמרתי – לא יכול להיות גיל 60 ואנחנו רואים שאפילו המציאות עולה על כל דמיון, ממוצע גיל 40.
<נעמה ריבלין: אני חייבת להגיד שאחד המאפיינים המאד מאד - - - אותן נשים שנפטרו זה לעיתים רבות אפילו רקע קודם של בריאות הנפש, אשפוזים פסיכיאטריים, מערכת בריאות הנפש עוד הכירה אותם קודם, מערכת בריאות הנפש לא מספקת מענים מותאמים.
<נעמה ריבלין: חלק גדול מהנשים אצלנו בדירה סובלות מתחלואה כפולה, לא מדברת על המרובה גם עם המצב הגופני, עם רקע פסיכיאטרי, רקע של מחלות נפש, מצבים פסיכוטיים שלעיתים אפילו אנחנו, בתוך הדירה, לא יכולים להתמודד כי היא במצב פסיכוטי קשה, אלים, אפילו מסכנת את עצמה ואת האישה, לא פעם עם פסיכיאטר מחוזי שיש לו כוונות טובות, אפילו בדיקה כפויה באים עד אלינו, מגיעה לבית חולים, נותנים לה זריקה ומשחררים אותה אלינו.
<נעמה ריבלין: היה לנו אירוע קשה של אישה, באחד מהלילות, במצב פסיכוטי – לפעמים זה גם כתוצאה מהסם שהן לוקחות באותו יום – כמעט חנקה את הבחורה ששכבה במיטה לידה והזמנו פסיכיאטר מחוזי ואשפזו אותה, למחרת בבוקר היא היתה אצלנו שוב בדירה, נתנו לה זריקה ושחררו אותה.
<נעמה ריבלין: הם לא יודעים להתמודד איתן, הם פשוט מעדיפים לשחרר אותן חזרה לרחוב.
<נעמה ריבלין: דירת החירום היא לא בית, היא קלט, היא דירת קלט והם פשוט משחררים אותן חזרה לרחוב.
<נעמה ריבלין: אין מענים גם להמשך, כשאישה כבר רוצה לצאת לאשפוז, אשפוזית לגמילה מסמים שמותאמת לתחלואה כפולה, יש אחד כזה בארץ עם 4 מיטות לנשים.
<נעמה ריבלין: כבר כשאישה אומרת אני רוצה – רוצה אני, באותו רגע אין מיטה פנויה.
<נעמה ריבלין: עוד חודש 'רוצה אני' כבר עם לקוח וזה צריך להכות בברזל בעודו חם ואין מספיק מענים לטיפול בנשים עם התחלואה הכפולה והן אלה, שבסופו של דבר נתקעות באזור התחנה המרכזית ובדירת חירום שלנו, בלי מענים מותאמים.
<נעמה ריבלין: גם כשאני כבר שולחת אותן למסגרת שמוכנה לקלוט, המענה לא מותאם אז הן עוזבות, בורחות ואז אומרים לי – מה את רוצה?
<נעמה ריבלין: היא לא שיתפה פעולה.
<נעמה ריבלין: זה אחד הדברים שקשה לי לקבל, אין דבר כזה לא 'לא שיתפה פעולה', יש דבר שאנחנו לא מצליחים להתאים את המענים שלנו ליכולת שלה וזה אני חושבת האתגר הכי גדול.
<נעמה ריבלין: את אמרת: 'זה במשמרת שלנו', פיתחו שירותים, משרד הרווחה פיתוח שירות גם בחיפה, גם בתל אביב, ותחנה מרכזית – דירת החירום אני חושבת שהיא ייחודית בארץ והיא ייחודית בעולם כמעט.
<נעמה ריבלין: אבל אין שמה מענה לנשים עם התחלואה הכפולה, אין פסיכיאטר שמלווה והרבה פעמים פסיכיאטרים אומרים לי – את תחת השפעת סמים אז אנחנו לא יכולים לטפל ואנחנו יודעים שגם אפשר לאזן ולטפל תוך כדי וצריך לייצר מיומנות בזה ואני קוראת כאן למשרד הבריאות, אנחנו חייבים מענים מותאמים, זה לא עובד.
<נעמה ריבלין: אומרים – תשלחו אותה אלינו, שולחים ואתם מחזירים וגם אם שולחים וזה ליומיים לפעמים אשפוז של חודשיים.
<נעמה ריבלין: מ' היתה מאושפזת, היא יצאה מאשפוז ואני חייבת רק להגיד שהיא לא היתה לגמרי מאוזנת ובכל זאת הם לא רצו לקבל אותה בחזרה.
עליזה לביא: תודה נעמה, חברי הכנסת שרן השכל, יהודה גליק, מירב בן ארי, כשתרצו להתייחס אז- - -, אני יודעת שאתם רוצים לשמוע.
עליזה לביא: נכנסה חברת הכנסת מירב בן ארי, אני חייבת להודות לך פה בפני כולם ולומר שכן אפשר לתקן וכן אפשר לשנות.
עליזה לביא: אנחנו קיימנו סיור של הוועדה ב'הופכות את היוצרות', מכירים את הארגון ושם התוודענו למצוקה מאד גדולה, לחוסר תמיכה של המערכת וחברתי עם הנשמה היתרה, פשוט החליטה שהיא לא- - -,
יהודה גליק: נשמה אחת?
מירב בן ארי: גם יהודה היה אתנו בסיור.
יהודה גליק: מירב היא נשמה גדולה.
עליזה לביא: גם חבר הכנסת יהודה גליק היה ומירב, תודה לכם, אבל היא יצאה מהסיור מרוסקת ותספרי את את ההמשך, קדימה.
מירב בן ארי: לא, האמת שמצד אחד אתה יוצא מהסיור הזה מרוסק, גם לקחתי איזה שתיים שנהיינו בקשר בטלפון, אבל מה שיותר – מצד אחד אתה יוצא מרוסק, אבל מצד שני אתה נורא יוצא עם תחושה טובה כי באמת אתה רואה איזה יופי העמותה הזו של 'הופכות את היוצרות' ותודה רבה למחמאות.
מירב בן ארי: חיברתי אותם לעופר מביטוח לאומי תל אביב, שחשוב לומר שהוא באמת אדם מדהים, אלינה יודעת כמה שהוא עושה והם הלכו לסיור, החבר'ה מביטוח לאומי, מהקרן למפעלים מיוחדים והם הודיעו לי שלפני שבוע – ישר התקשרתי לעליזה כמובן – שהם לוקחים את הפרויקט של הופכות והם ילוו אותם ויתנו מימון לכל אחת שמשתתפת בלימודים שלה ובעצם ככה הקלנו על העמותה, שהעמותה תוכל להשתמש בכסף הפילנטרופי לדברים אחרים, אבל המדינה תיקח אחריות על כל השנה כשהן נמצאות בתוך הקורס.
מירב בן ארי: אז גם שווה להזמין אותנו לסיורים וגם תודה לעליזה, שאני בהחלט חיברתי, אבל את לקחת אותנו לשם וחשפת אותנו, אותי ואת יהודה, והיה סיור מקסים.
מירב בן ארי: אז היה חשוב לי לומר שאתה לא רק יוצא מרוסק, אתה גם יוצא מאד מרומם כי אתה רואה איזה דברים טובים באמת הארגונים החברתיים עושים למען אותן נשים שנמצאות בזנות.
<נעמה ריבלין: אני באמת רוצה לסיים עם כל הפסימיות, גם באותו קו של אופטימיות.
<נעמה ריבלין: יש לנו היום בצוות ההדרכה, מתוך 10 מדריכות – 5 נשים בוגרות של סלעית שעובדות.
<נעמה ריבלין: שתיים מהן עובדות בדירת החירום כשהן בוגרות דירת החירום, זה אפשרי אם אנחנו נתאים את המענים להן ולא ננסה שהן יתאימו את עצמן אלינו וזה האתגר, לכל אישה - - - תכנית - - -
עליזה לביא: אנחנו גם בסיור שביקרנו אתכם, פגשנו חלק מהמדריכות ומאד מאד התרשמנו בסיור באמת המדובר וגם בסיור במרפאת לוינסקי שאני מעבירה לך, יעל, את רשות הדיבור.
עליזה לביא: פגשנו אישה משוקמת, לא רק שהיא משוקמת, היא גם עשתה תואר בקרימינולוגיה וגם- - -
<יעל גור: היא בדרך להסבה מקצועית לסיעוד.
<יעל גור: היא גם עבדה בעבר אצל נעמה בדירת החירום ואצלנו , באמת היא היתה מטופלת אצלנו.
<יעל גור: אין לי הרבה מה להוסיף לדברים של נעמה, אני רק אגיד תודה על הדיון הזה, הוא נורא חשוב לזכרן של הנשים, אני חושבת שלא משנה בסופו של דבר מה הן נסיבות המוות הישירות, מנת יתר או כל דבר אחר, מה שחשוב לנו לראות זה שהנשים האלה מאבדות אחיזה בחיים הרבה לפני שהן מתות.
<יעל גור: הן מאבדות אחיזה בחיים כי אנחנו לא מצליחים להן את מה שהן צריכות.
<יעל גור: נעמה מנתה חלק מהמסגרות שחסרות, אני יכולה להוסיף שאין מסגרות שיקום לנשים שרוצות להגמל לסמים, מסגרות נפרדות רק לנשים, לאישה מאד קשה להגמל באשפוזית שיש בה גברים ונשים ביחד.
<יעל גור: כמובן, מסגרות אשפוזיות לנשים שסובלות מתחלואה כפולה וגם מסגרות המשך, לנשים שסובלות מתחלואה כפולה.
<יעל גור: אין מסגרות לשיקום נשים בזנות בפריפריה, חיפה ותל אביב זה לא פריפריה, יש אילת, יש באר שבע, יש ירושלים, אנחנו מקבלים הרבה פניות מנשים שמתגוררות בנגב שגם עוסקות בזנות בנגב ושמה הן לא יכולות להשתקם.
<יעל גור: אז כשאין מסגרות שיקום מאבדים אחיזה בחיים ובסוף גם מתים ומתות, אין מסגרות שיקום לנשים טרנסג'נדריות בזנות, אין מסגרות שיקום לגברים בזנות.
<יעל גור: צריך לומר גם, שמעבר לזה שאין מסגרות שיקום יש הרבה מאד אנשי מקצוע, כולל במשטרה, כולל במערכת המשפט, כולל במשרדי הממשלה, כולל במשרד שלי – במשרד הבריאות, כולל בבתי חולים, יש אנשי מקצוע שמחזיקים בעמדות מאד בעייתיות ויחס לנשים בזנות, ביחס לזכות שלהן לשיקום ולחיים בכבוד וזה נורא מרחיק את האנשים האלה משיקום ומטיפול ומאפשרות למיצוי זכויות וגם זה מחליש את האחיזה שלהן בחיים.
<יעל גור: אז אני חושבת שהעבודה המערכתית צריכה לא רק להקים מסגרות, אלא גם לטפח את העובדים והעובדות בתוך המערכות האלה שיהיו יותר זמינים ונגישים ומכילים ואוהדים נשים שמשתקמות מזנות וגברים שמשתקמים מזנות, זה לא מספיק רק להקים מסגרות, צריך לשפר מאד את המערכות שעובדות כולל בבתי חולים, כולל בקופות חולים, כולל בלשכות הרווחה, כולל במשטרה, כולל בכל מערכת שנשים בזנות פונות אליה, ביטוח לאומי, כל מקום.
מירב בן ארי: תגידי, אני חייבת לשאול אותך שאלה אם אישה עוסקת בזנות נגיד בבאר שבע, עזבי לא הלכתי מסביב.
מירב בן ארי: עיר גדולה במדינת ישראל, עיר מטרופולין גם יחסית לאזור הדרום, לאן היא בעצם – בתל אביב היינו וראינו – לאן הולכת אותה אישה שנגיד מגיעה לרווחה, לעובדת סוציאלית ואומרת לה שהיא רוצה להפסיק, לאן היא הולכת?
<יעל גור: אז בבאר שבע יש יחידה קטנה ששייכת לתכנית הלאומית שמנהלת אותה יהודית אילת אוזון, אבל זה לא- - -
<קריאה: את לא יכולה להשוות.
<יעל גור: זה מרכז יום.
<קריאה: אין לנו, אין אין, אין.
<קריאה: יש לנו בתל אביב.
<קריאה: בירושלים אין לנו בכלל.
<יעל גור: יש לנו בתל אביב ובחיפה.
מירב בן ארי: ירושלים אין?
<קריאה: רק עד גיל 26 לצעירים.
עליזה לביא: אין, וגם הצעת חוק שלי שמבקשת להקל על קריטריונים לנשים משתקמות עומדת בוועדת שרים ולצערי הרב אפרת לא אתנו, היא חולה ואנחנו מוסרים לה רפואה שלמה.
עליזה לביא: יש היום מנכ"ל חדש למשרד הרווחה, קפלן, אנחנו נפנה אליו מחדש, לצערנו המנכ"ל הקודם, הזכרנו גם את האבדה הגדולה הזאת, אני מקווה מאד שגם המנכ"ל הנוכחי יהיה שותף מלא לעשיה, לרצון, להבנה.
עליזה לביא: יש לנו גם דיון כאן עם כל המנכ"לים, כולל מנכ"ל ההגירה וכולל חינוך וכלל צה"ל, דיון של כל הזרועות, באמת לבוא ולראות איך אנחנו כן עושים את זה וכן אפשר לסייע וכן אפשר לעזור וצריכה להיות תכנית לאומית ולא רק בתל אביב ובחיפה ואני מעבירה אליך באטריז את רשות הדיבור, בבקשה.
<באטריז רוזן כץ: בוקר טוב, התחלנו לדבר על השירותים אז אני רק רוצה לציין- - -
עליזה לביא: רק למי שלא יודעת, באטריז מנהלת 'אופק נשי' והיועצת למעמד האישה בעיריית חיפה.
<באטריז רוזן כץ: אז בקשר לשירותים, אני חושבת שהמשימה הכי קשה שאיתה אנחנו מתמודדות זה להצליח לגייס את הנשים להגיע אלינו לטיפול.
<באטריז רוזן כץ: אין מצב שאנחנו אמרנו לאישה 'את לא יכולה להגיע כי אין לי מקום לקבל אותך', לא הגענו מעולם למצב הזה.
<באטריז רוזן כץ: הצוותים שלנו נורא מחויבים, גם אם המשרד יגיד שיש לך בדירת חירום 12 מקומות, אנחנו נקבל גם את ה-15 וגם את ה-16, אבל אני חושבת שאחד מהדברים שאנחנו חייבות לשפר, זה היכולת שלנו – את אומרת, נעמה, לתת להם, כאילו זה הכשל שלנו, ברור שזה הכשל שלנו, אין לי ספק, יש אוכלוסיות שלמות של נשים שהשירותים שלנו פחות נגישים, שהן לא מגיעות אלינו, שדירות החירום שלנו לא רלוונטיות להן כי יש להן דירות איפה שהן דרות וצריך לחשוב ולהשתכלל הרבה כדי לתת מענה.
<באטריז רוזן כץ: אבל בקשר לדיון שלנו שאנחנו יושבות היום, אצלנו באזור חיפה בצפון אנחנו יודעות על 4 נשים ב-2016 שנפטרו כולן ממנת יתר וקשה לי להגיד שהן נפטרו ממנת יתר, כי בעיני אני מגדירה את זה כהתאבדות.
<באטריז רוזן כץ: זה נשים שכבר לא יכולות יותר לשאת את הסבל וכשאני אומרת שהן התאבדו, אני רוצה להגיד ולסייג גם את ההתאבדות.
<באטריז רוזן כץ: אני חושבת על הרצף הזה, הן נמצאות בין התאבדות לרצח, כי כולנו שותפות כמו שאת אמרת, עליזה, כל כך נכון, כולנו שותפות.
<באטריז רוזן כץ: כל עוד אנחנו נמשיך כחברה להסכים שיבואו 10, 15, 20 דברים לאישה אחת ואנחנו נסכים ונאפשר ולא נעשה משהו ונגיד שזה חוקי, כולנו שותפים למוות של הנשים הללו.
<באטריז רוזן כץ: קשה לי להגיד שהן התאבדו, אני חושבת שזה משהו על הרצף בין התאבדות לרצח.
עליזה לביא: תודה באטריז.
עליזה לביא: קומי ג'יבלי, סגן ניצב קצין אח"מ יפתח מרחב דרום תל אביב, בבקשה.
<קומי ג'יבלי: בוקר טוב, קודם כל אני מברך על המפגש הזה ואני חושב שזה מפגש חשוב ואני רוצה לשבח גם את כל הארגונים שמסייעים ועוזרים לנשים, אני חושב שבאמת נעשית פה עבודה ואנחנו כל פעם מתקדמים קדימה.
<קומי ג'יבלי: אני חושב שכמשטרה, המשטרה בכלל היום רואה אחרת את כל הנשים האלה, אני עוד כקצין חקירות הייתי רואה את הנשים האלה במשרדי והייתי בודק איך אפשר לעזור.
<קומי ג'יבלי: הייתי עושה טלפונים למרכזי רווחה ומרכזי בריאות ומרכזי גמילה, גם בלוינסקי, כדי לבדוק איך אפשר לעזור.
<קומי ג'יבלי: אני חושב שההיענות היא השתנתה, למרות מקרי המוות שאנחנו שומעים, יש היענות, מי שעובר היום בתחנה מרכזית רואה שבאמת נעשה שם מהפך.
<קומי ג'יבלי: אני חושב שכל האיזור – רוב הנשים באו לשם והתקבצו שם לא בגלל שזה היה המקום הכי נוח והמקום הכי נמוך בתל אביב, הם באו למקום בגלל שהרבה סוחרי סמים ניצלו אותן, השתמשו בהן כביכול כמוכרות סמים, לקחו אותן וניצלו אותן בתור נזקקות לסם, נרקומניות והשתמשו בהן גם לצורך הסחר בסם.
<קומי ג'יבלי: זאת אומרת הן מכרו את הסם של סוחר הסמים, כלומר קיבלו את החלק שלהן מתוך החומר שכביכול הסוחר נתן להן וממש היו מקום מסתור לסם.
<קומי ג'יבלי: הן היו מחזיקות את הסם בתוך גופן כמו שאומרים.
<קומי ג'יבלי: אני באמת חושב שנעשה שינוי עצום בנושא הזה, אנחנו מאד מאד רגישים, אנחנו מאד קשובים לנשים האלו, אני חושב שאין אישה- - -
<קריאה: בגלל זה פיניתם אותן באוטובוסים השבוע?
<אביטל רוזן ברגר: זה קצת מקומם ה- - -, תיתן תמונה מלאה כדי שנוכל להתייחס עליה.
עליזה לביא: אביטל, לפני שהתחלנו את הדיון דיברנו על ההתייחסות הקשה, המזעזעת, גם בסיור שמענו מהנשים, גם בראשון בפעילות שהייתה שם.
עליזה לביא: אנחנו מקיימים סדרה של פגישות, אמל מתאם לנו סדרה של פגישות, זה נושא שאנחנו נכנס אליו לעומק.
עליזה לביא: לא יעלה על הדעת שזה ימשיך ולא יעלה על הדעת, אנחנו לא נפגע בחשאיות המבצעית של המשטרה, אבל אחרי שהן עומדות בתחנה כמה שעות אפשר לפנות לארגונים, אפשר לעשות את זה אחרת ואי אפשר לשחרר אותן בצמתים גם אם הן מבקשות.
<אביטל רוזן ברגר: לא, אבל גם אי אפשר לשבת פה ולומר – אנחנו עושים עבודה נהדרת, 'ניקינו' את התחנה המרכזית.
<אביטל רוזן ברגר: ממה ניקיתם אותה?
<אביטל רוזן ברגר: מאותן נשים, על זה אנחנו מדברים, שהן שקופות.
<קומי ג'יבלי: אני לא אמרתי.
<אביטל רוזן ברגר: כך אמרת, כך פתחת את הדברים.
עליזה לביא: אביטל, בואו- - -
<אביטל רוזן ברגר: בסדר, אני אתייחס לזה בתורי, סליחה על ההפרעה.
<קומי ג'יבלי: אני לא אמרתי שניקיתי- - -
עליזה לביא: אביטל, את תקבלי את זכות הדיבור.
<קומי ג'יבלי: המטרה היא באמת, קודם כל הזמן לשפר, אני חושב שנעשה שיפור עצום.
<קומי ג'יבלי: אני לא אמרתי שניקיתי, המטרה היא באמת לראות איך ניתן לעזור ולסייע.
<קומי ג'יבלי: זה שהיא נמצאת במקום הזה, אני פונה אליה ושואל אותה מה אפשר לעזור לה ומה לסייע, להיות סתם במקום ולהיות זרוקה – אני יודע בדיוק מה התפקיד שלה במקום, המקום שלה, כמו שאמרתי, לנצל אותה, להשתמש בה כסוחרת סמים.
<קומי ג'יבלי: אותה מסכנה – ואני אומר מסכנה ואני אומר את זה בלב שלם – אותה בחורה מסכנה שנמצאת במקום היא צריכה סיוע ועזרה, כמשטרת ישראל אני יכול לבוא ולקחת אותה אלי ולפנות לכל הגורמים שנמצאים פה ולראות מה אפשר לסייע, שלא תהיה ברחוב ושלא ינצלו אותה, זו המטרה.
<קומי ג'יבלי: לא לזרוק, לא להסיע אותם לשום מקום, המטרה היא סך הכל לעזור להם, שיהיו במרכז גמילה – אנחנו לקחנו דרך אגב אוטובוס שלם של רק אנשים שהיו מעוניינים לגמילה, עד לתמרה אוטובוס ממש, כל מי שביקש ורצה נסע עד למקום הזה, לתמרה, לגמילה על מנת לעזור ולסייע, זו היתה המטרה.
<אביטל רוזן ברגר: ואת האוטובוס השני השארת בכביש מספר 1.
שרן השכל: רק שאלה, מה קורה כשהן מגיעות ומתלוננות אצלכם על אלימות, כמו שמענו שהן מגיעות כל יום?
שרן השכל: יש אפשרות לפחות אולי שהמשטרה תבוא ותסייע לעמותה במקרי אלימות כאלה, כנגד לקוחות, אישה התעוורה ממכות של אגרופים – האם אתם מעמידים לדין?
שרן השכל: האם אתם עוצרים את האנשים האלה?
שרן השכל: האם אתם מתייחסים ברצינות- - -
<קומי ג'יבלי: ברור.
שרן השכל: באמת באמת ברצינות לתלונות האלה?
<נעמה ריבלין: אני רק אענה לך שהנשים האלה לא הולכות להתלונן.
שרן השכל: זו בדיוק השאלה שלה.
<נעמה ריבלין: הנשים לא הולכות להתלונן, הן רק יודעות שזה יהיה זמן של סיוט שאולי בסופו של דבר יגיע – בכל 8 השנים שאני עובדת, אני מכירה אולי למקרה המפורסם ששלוש נשים הגישו תלונה על אונס אכזרי שאדם בסופו של דבר נכנס ל-17 שנה.
<נעמה ריבלין: הן לא מגישות תלונות- - -
שרן השכל: למה לא מתלוננות?
שרן השכל: הן לא מתלוננות בגלל שלא מתייחסים אליהן ברצינות?
<נעמה ריבלין: כן, גם.
<נעמה ריבלין: הן אומרות הרבה פעמים – אני יצאתי מלקוח, השוטר עמד שם, הן לא מאמינות ויש לכל אחת, יכול להיות שיש שינוי ואנחנו גם רואות שיש שינוי, אבל אני חייבת להגיד שאין אישה בזנות שאין לה לב מלא על היחס שהיא קיבלה בזמן שהיא שהתה במשטרה, בזמן שפיטה, אין אישה.
<נעמה ריבלין: דרך אגב אני באופן אישי ראיתי פעם אישה שיצאה בוכה מאוטו ועמדה שם ניידת משטרה והיא בכתה והוא אמר לה – אל תהיי זונה אז זה לא יקרה לך.
<נעמה ריבלין: אני אישית שמעתי את זה, זה היה נכון לפני 5 שנים- - -
<קומי ג'יבלי: אני אומר עוד פעם, יש שינוי- - -
<נעמה ריבלין: הדברים משתנים, משתנים ביחס, עדיין- - -
עליזה לביא: נעמה, אבל אבל, יש לנו שוב יחס בין המשטרה באזור בתל אביב לבין מקומות אחרים ואנחנו יודעות את זה.
<נעמה ריבלין: זה עדיין בתל אביב.
עליזה לביא: בראשון ששמענו על מה שאנשים שתפו אותנו, מאד קשה היה לשמוע את הדברים וגם בתל אביב, נכון- - -
<יעל גור: גם בתל אביב, בלי קשר למבצע של ניקוי התחנה, לפני הממצא הזה לאורך החצי שנה האחרונה שוטרים מסתובבים, סיירתם בעקבות הפניה שלנו בנושא הזה.
<יעל גור: שוטרים הסתובבו בתחנה ואמרו לנשים שיגרו את הדלתות, שלא יעבדו שם בזנות, כי אסור לעבוד בזנות, כי להיות זונה זה לא חוקי – זה גם להגיד לנשים דברים שהם לא נכונים.
<יעל גור: אישה שאנחנו ליווינו להתלונן על אונס אמרו לה – מה ציפית?
<יעל גור: את זונה, את לא ציפית שתאנסי?
<יעל גור: זאת אומרת זה לא נכון שזה רק מחוץ לתל אביב, בכל מקום יש גם אנשים שעושים את העבודה שלהם מהלב ומתוך תפיסת עולם בריאה וגם אנשים שלא.
<יעל גור: גם במשטרה יש כאלה שלא.
<יעל גור: אז יש עוד הרבה מה לעשות ואני אומרת, אנחנו פוגשים אנשי חוק וגם אנשי טיפול שפועלים מתוך עמדות מאד בעייתיות, זה לא רק אצלכם.
<קומי ג'יבלי: ברור לי, כל מקרה לגופו של עניין, אני יודע גם על מקרים של תלונות- - -
<יעל גור: אז בגלל זה לא כדאי להניף ישר את הדגל שאצלנו בבית זה לא קורה.
<קומי ג'יבלי: שוב- - -
<יעל גור: כי זה כן קורה, אבל לא רק אצלכם.
<קומי ג'יבלי: אני לא מנסה לצייר פה שכל וורוד והכל יפה והכל בסדר, אני רק אומר שאני חושב שהמשטרה עשתה שינוי רב, אני חושב שגם השוטרים יודעים היום איך להתייחס למקרים האלה, יש עוד הרבה עבודה ואני חושב שעוד צריך באמת לעשות פה זה, אין מצב כזה של מתלוננת ובאה והתלוננה על מקרה אלימות שלא טופל ביסודיות, אין מצב כזה שמישהי התלוננה ואמרה – יש לי בעיה ואני לא קיבלתי טיפול מהמשטרה.
<קריאה: אם יש כזה, אפשר להעביר אותו אליך באופן אישי?
<נעמה ריבלין: אני רוצה לומר שאם היינו פותחים את דירת החירום והיינו מחכים שנשים יבואו- - -
<קומי ג'יבלי: אני מוכן לבדוק אותם ולתת לך תשובה.
<נעמה ריבלין: אני יודעת, אבל הן לא מגיעות, אם אני הייתי פותחת את דירת החירום ומחכה שנשים יבואו – הייתי היום עם דירה ריקה.
<נעמה ריבלין: עשינו הכל כדי ש – משהו צריך להיות אחרת, להנגיש, הן לא באות להגיש תלונה - - -
<קומי ג'יבלי: אני מסכים איתך, נכון.
<נעמה ריבלין: א' כי הן בהשרדות שלהן והן צריכות למחרת בבוקר להשיג – והן לא רוצות לבזבז אפילו את הזמן ללכת לבית חולים כדי לטפל בעצמן, אבל בעיקר בגלל היחס.
<נעמה ריבלין: אני חושבת שדוגמה שיש אישה שמתה ועוד אין הוכחה שהבן אדם רצח אותה, הגופה נמצאת שם והמשפט הגיע לזיכוי בעליון – אז אישה בזנות שמגיעה והוא גמר בתוכה וגם נתן לה כמה מכות – היא לא קוראת לזה אפילו אונס, למרות שזה לא היה התכנון.
<נעמה ריבלין: אני יכולה להגיד לכם, אני הייתי יום אחד בדירה ואישה נכנסה כולה עם חתך מבקבוק, היא בכלל סיימה את המשמרת, היא בקיוסק לייד עצרה לקנות מים, שלושה אריתראים אמרו לה – פיקי פיקי, היא אמרה לו – נוט נאו, וזה אונס.
<נעמה ריבלין: עכשיו הן לא הולכות להגיש תלונה על האונס, משהו צריך להשתנות באופן שבו אנחנו נעזור להן להנגיש את זה.
<קריאה: - - - של אונס של נשים בזנות.
<קומי ג'יבלי: אני חושב שהן למדו היום להתלונן, אני חושב שגם- - -
<קריאה: אבל הן אומרות שלא.
<קריאה: יש פה פעילות שטח שאומרות לך שזה לא, הו לא מתלוננות.
עליזה לביא: אוקיי חברות, אנחנו חייבים להתקדם בדיון.
עליזה לביא: אנחנו את הנושא הזה, כמו שאמרתי, אנחנו עושים סדרה של פגישות עם המשרד לביטחון פנים, עם המשטרה, אנחנו ניתן פה מענה.
יהודה גליק: אולי שווה להקדיש באמת דיון ספציפי, רק עם המשטרה, באמת לדון.
יהודה גליק: כי הוא אומר שהשתנה היחס ואתם אומרים שעדיין יש בעיות, אז צריך לקיים דיון ספציפי עם המשטרה.
שרן השכל: אולי גם כדאי אפילו שנניח פעם בשבוע יגיע שוטר, למקום - - -
יהודה גליק: מה פעם בשבוע?
יהודה גליק: כל יום.
שרן השכל: לא, תראה, אני לא יודעת בדיוק מה היכולות של המשטרה גם כן, אבל מספיק שהם יגיעו פעם בשבוע, יראו את הנערות או נשים, יקחו פרטי מקרים או דברים כאלה ולפחות ככה תהיה תחושה של איזה שהוא ביטחון לנשים האלה, אולי ככה תצליחו לגשר על הפער הזה בין כל הסבל של השנים האחרונות שהן הרגישו שהן לא מסוגלות ללכת לדבר עם המשטרה, לא יכולות ללכת להתלונן, לבין עכשיו להביא שוטר שיראה להן שהם כל יכולות לבוא ולגשת, שכן יש כתובת מסודרת.
<אביטל רוזן ברגר: אנחנו הולכים צעד אחורה, אנחנו מציעים, יושבים חזור- - -
עליזה לביא: אביטל קיבלת את רשות הדיבור.
עליזה לביא: אביטל רוזן ברגר המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות, בבקשה.
<אביטל רוזן ברגר: תודה.
<אביטל רוזן ברגר: לפני שאני אכנס לדברים אני רק רוצה להגיד, שאם אני לוקחת שניה צעד אחורה אני באמת רוצה להודות לכם, למי שיושבים שם, גם על קיום הדיון הזה וגם על זה שיושבים פה חמישה חברי כנסת מחויבים-
יהודה גליק: גם עאידה היתה.
<אביטל רוזן ברגר: עאידה היתה ולכן אני אומרת חמישה, שותפים אמתיים למאבק הזה ואני חושבת שאנחנו עדים לשינוי אמתי בציבור ופה בבית הזה ואני חושבת שהוא קורה בזכותכם.
<אביטל רוזן ברגר: אז קודם כל תודה רבה, זה לגמרי לא מובן מאליו, אבל כאמור הדרך עוד ארוכה.
<אביטל רוזן ברגר: אני חושבת שבאמת יש פער מאד גדול, אני אגיד את זה בעדינות, אולי בין הנכונות של המשטרה לבין מה שאנחנו רואים בשטח.
<אביטל רוזן ברגר: זאת אומרת אתם מתכננים לדוגמה המבצע הזה, שאני מקווה שעוד נשב ונדון עליו, אנחנו מדברים על המבצע של ניקוי התחנה המרכזית.
<אביטל רוזן ברגר: למה הוא לא נעשה עם שיתוף פעולה עם הגורמים?
<אביטל רוזן ברגר: הרי אנחנו מדברים שנים על קיומו של נוהל כשאתם ניגשים לנשים בזנות, כשאתם עושים פשיטות על בתי בושת – אחרי הפשיטה, תרימו טלפון, בכל שעה, תגיע נציגה מאחד מארגוני הסיוע.
<אביטל רוזן ברגר: אנחנו גם כתבנו נוהל לטובת הדבר הזה, כל מה שצריך זה ליישם אותו, לא צריך לשלוח שוטרים חדשים, לא צריך שום דבר, צריך להרים את הטלפון.
<אביטל רוזן ברגר: אתם יודעים שאתם הולכים לשם.
<אביטל רוזן ברגר: אז לומר – הסענו אותם למרכז גמילה בתמרה?
<אביטל רוזן ברגר: אומרת לי פה חברתי – בתמרה לא מקבלים נשים.
<אביטל רוזן ברגר: את האוטובוס השני נספר שהורדתם באמצע כביש מספר 1, זה לא לראות את הנשים, זה לא לראות את הצורך שלהן, זה לעשות להם טרנספר, זה להחמיר את המצב שלהן, זה להרחיק אותן מהחיים כמו שתארו חברותי פה ולא צריך להכביר במילים.
<אביטל רוזן ברגר: אז אפשר גם מידת ענווה להגיד – רגע, יש לנו מה ללמוד, אתם מבינים?
<אביטל רוזן ברגר: אתם מכירים?
<אביטל רוזן ברגר: בואו נעביר את התורה הזאת לשטח, בואו נחזור לקיים הדרכות לשוטרים כדי לספר מה הם החיים בזנות ואיך צריך להתמודד עם נשים בזנות.
<אביטל רוזן ברגר: אי אפשר לשבת ולנסות לצייר פה תמונה שלא קורית בשטח.
מירב בן ארי: אני חייבת לומר לך משהו בעניין הזה, כי באמת גם שמעתי וגם שמעתי את רעות גיא מעל"ם מדברת על העניין הזה, זה אנשים שעובדים בשטח והודית להם, אבל תכלס אם אתה לא בשיתוף פעולה איתם, בטח באירוע כזה, אז אני לא יודעת איפה יש שיתוף פעולה.
מירב בן ארי: ואני חייבת לומר משפט אחד, היו לנו הרבה דיונים פה שליוויתי בנושא של צעירים וצעירות יוצאי אתיופיה ולהבדיל, כן, אבל גם שם היה פער מאד גדול ובגלל זה אני משווה, בין המשטרה לבין האוכלוסייה.
מירב בן ארי: עכשיו שמעתי על פרויקט נהדר, במקרה, כי אחד החברים שלי הוא מגשר שם, פשוט מינו מגשרים שבאו ותיווכו בין שתי האוכלוסיות ונעשית עבודה מצויינת, כי גם פה, להבדיל כן?
מירב בן ארי: אבל אתן מבינות אותי, היה הבדל בין האוכלוסייה לבין המשטרה.
מירב בן ארי: כשאתה אומר – כן, אנחנו מאד מנסים לעזור, והאוכלוסייה, חבר'ה מאתיופיה, גם כאלה שנולדו כאן, גם כאלה שנולדו שם, אומרים – אין לנו תקשורת.
מירב בן ארי: לדעתי, סתם כהמלצה, חייב מישהו מתוך המשטרה או מישהי לצורך העניין, זה כנראה גם יהיה יותר נוח לארגונים, שתהיה מעין מגשרת בפועל בין הארגונים החברתיים, שעושים עבודת קודש, לבין העבודה שלך – שאני לא מזלזלת בעבודה של המשטרה, אבל יש כאן פער עצום ומעבר לדיון שאנחנו נעשה, שהוא חשוב, אבל אצלכם בית, בתוך המשטרה, לבוא ולהיות - - - אם אני שומעת את רעות גיא מעל"ם, שאני עובדת איתה כל כך הרבה, גם בלב באלפסי, שמכירים, שנמצאים בשטח.
מירב בן ארי: הסתובבנו איתך במרפאה, הסתובבנו ברחוב - - - החשוך, היינו שם בכל המקומות.
עליזה לביא: היינו שם בכל המקומות, את ממש פורצת לדלת פתוחה כי זה חלק מהחשיבה שאנחנו- - -
מירב בן ארי: מגשרת כזו.
עליזה לביא: אני רוצה להמשיך כי יש לנו 10 דקות, אני רוצה להמשיך, אני מאד שמחה על הדברים שאמרת וגם לפרוטוקול, זה נושא שאנחנו הולכים לרדת אליו לרזולוציות – גם הרעיון של מגשרות, גם הרעיון שאני ככה מגלגלת לשלב אולי נשים משוקמות, שהן תהיינה בתוך הגישור וזה מה שאני רוצה מאד לקדם.
עליזה לביא: אבל אני מקדישה לזה דיון נפרד ואמל על הפגישות, אז אני מאד רוצה גם למשרד הבריאות לתת לדבר- - -
שרן השכל: אני רוצה ממש במילה, יש קודם כל הצעת חוק להפללת הלקוח שגם אני הגשתי והרבה מאד חברות הגישו ואני יודעת שכל פעם זה נעצר בגלל הוועדה, אומרים שהם עושים עבודה מעמיקה ואני חושבת שזה כבר שנתיים שאנחנו ממתינים לתשובות והאמת היא שאם נשאר זמן- - -
עליזה לביא: ב-2012 זה עובר פעם ראשונה בטרומית ומאז לא קורה כלום.
שרן השכל: מאז אנחנו הגשנו בכנסת הנוכחית, אני וחברות כנסת נוספות ואנחנו היינו רוצות להמשיך לקדם את זה, ואם נשאר זמן הייתי רוצה באמת לשמוע איפה זה נמצא, כי כל יום שהדבר הזה לא עובר, נשים מתות.
עליזה לביא: את מוזמנת, יהיה פה דיון עם השרה ועם המנכ"לית, הדיון מתקיים בעוד שבועיים.
שרן השכל: בנושא הספציפי הזה בעוד שבועיים?
עליזה לביא: בנושא הזה, דיווח של הוועדה, כן.