GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיטל סימחי: לאחר מכן למגזר הפרטי בבריאות הנפש ולבסוף למרכזי טיפול שמזוהים עם המערך הפסיכיאטרי, כמו תחנות לבריאות הנפש ובתי חולים.
מיטל סימחי: מבחינת אנשי מקצוע, אנחנו רואים שהנשים העדיפו יותר לפנות לאנשי מקצוע שמזוהים עם המערך הפסיכיאטרי, כמו פסיכולוגים, פסיכיאטריים.
מיטל סימחי: לאחר מכן הן היו מעדיפות לפנות לאנשי מקצוע שמצויים בקהילה, כמו אחות, עובדת סוציאלית, רופא משפחה ובעדיפות נמוכה לתחום הבריאות המשלימה בקהילה.
יהודה גליק: אני רוצה להבין את האוכלוסייה שבדקתם.
יהודה גליק: אתם בדקתם את הנשים האלה - - -
מיטל סימחי: 1,000 נשים.
יהודה גליק: 1,000 נשים האלה, זמן רב אחרי ההיריון שלהן שהן סיפרו רטרואקטיבית על מה היה בזמן ההיריון או בדקתם אותן ב - - -
מיטל סימחי: לא, לא.
מיטל סימחי: כמו שאמרתי הגענו לטיפות החלב.
מירב בן ארי: הם הגיעו לטיפת חלב ברחובות.
מיטל סימחי: והראיתי את הקריטריונים.
מיטל סימחי: מי שבעצם גיל התינוק שלה – הרי אמרנו שאפשר לאבחן דיכאון אחרי לידה רק אחרי חודש לאחר הלידה.
מיטל סימחי: אז מחודש עד חצי שנה הגענו לטיפת החלב וביקשנו.
אורלי שריד: וכל האמהות הגיעו למעשה לחסן את הילד.
מירב בן ארי: הן הגיעו רנדומאלית ואתם הצעתם להן להצטרף.
מיטל סימחי: בדיוק.
יהודה גליק: זה אומר שאלה שיושבות בבית והן בדיכאון והן לא הגיעו, אז אותן פספסתן?
יהודה גליק: את אלה פספסתן, את אלה שהציבור לעולם לא יידע עליהן, שהן סובלות והן שוכבות בבית בדיכאון, הן לא נחקרו.
יהודה גליק: ואני אומר לך - - -
מיטל סימחי: אני חושבת שהסבירות שזה קרה היא מאד נמוכה, כי אנחנו ישבנו שם - - -
יהודה גליק: כל מי שעוסק בנושא של דיכאון לאחר לידה יודע שאחת הבעיות הן שהן מסתגרות בבית ומתביישות לצאת או שאין להן כוח לצאת.
יהודה גליק: כל הדיכאון הזה השתלט עליהן, שכרגע לא מעניין אותן כלום.
יהודה גליק: לכן הן התפספסו לנו זה.
יהודה גליק: זאת סתם הערה, אני לא אומר.
מירב בן ארי: הסקר שלהן הוא מהות הכל והוא לא חזות הכל.
יהודה גליק: בסדר גמור, מאה אחוז.
יהודה גליק: אני הערתי הערה.
מירב בן ארי: יש נשים, אבל מבין אלה שהגיעו לטיפת חלב, 10% מהן, גם אלה שהגיעו.
מירב בן ארי: זאת אומרת אני מקבלת את מה שאתה אומר, אבל יש כאן עוד.
מירב בן ארי: יש כאלה שהגיעו והן סובלות.
יהודה גליק: אני אסביר לך למה.
יהודה גליק: אחד הדברים הכי חשובים בעיני בכל הנושא הזה, הוא המודעות להגיע לאישה – את נורמאלית, שהיא תדע ואז זה נותן לה את הכוח לצאת החוצה.
יהודה גליק: כי כל עוד היא שוכבת בבית, משוכנעת או שהיא משוגעת או שאין לה כוח לכלום.
יהודה גליק: אבל אם אנחנו באופן יזום מגיעים אליה והיא מקבלת הודעה, תשמעי, את בסדר גמור, זה אלמנט שהוא מאד חשוב כלפי הנשים.
מירב בן ארי: נתייחס אליו גם.
ענבל אביב: אחד הדברים שבאמת צריך לפתח זה שכל יולדת תהיה זכאית לביקור בית של אחות בריאות הציבור - - -
יהודה גליק: בדיוק, יפה מאד, נכון.
מירב בן ארי: היום גם חשוב לומר - - -
ענבל אביב: היום - - - רק אחרי לידה ראשונה.
ענבל אביב: בפועל זה לא תמיד.
מירב בן ארי: כן, טיפות חלב עושות - - -
יהודה גליק: נכון, יש כאלה ש - - -ולידה אחרת - - -
מירב בן ארי: אחיות בטיפות החלב עושות גם ביקורי בית.
מירב בן ארי: בואי תסיימי רק, לסיכום.
מיטל סימחי: כן, אנחנו כבר ממש לקראת סיכום.
מיטל סימחי: מבחינת אופן קבלת טיפול, אנחנו יכולים לראות שנשים העדיפו לקבל התערבות פנים מול פנים.
מיטל סימחי: מבחינת מגדר, אפשר גם לראות שנשים העדיפו יותר לקבל טיפול על ידי מטפלת אישה.
יהודה גליק: בדקתם גברים אחרי לידה?
מיטל סימחי: זה משהו שאני מאד רוצה לבדוק.
מיטל סימחי: נגיע לשם מתי שהוא, בעזרת השם.
מיטל סימחי: אפשר לראות את הקשר בין המשתנים.
מיטל סימחי: בדקנו קשרים בין המשתנים הדמוגרפים וההעדפות ואפשר באמת לראות את ההשפעה.
מיטל סימחי: אני לא ארחיב, כי הזמן באמת קצר, אבל יש השפעה גם של המשתנים הדמוגרפים על הבחירה.
מיטל סימחי: אם אני אקח לדוגמא נשים שמבחינה כלכלית לא התקשו לעומת נשים שהתקשו, אז הן העדיפו יותר לפנות למגזר הפרטי בבריאות הנפש והעדיפו התערבות פרטנית.
מיטל סימחי: המצגת אחר כך תישלח ואפשר להרחיב.
אורלי שריד: אוקיי, אז למעשה אם אנחנו מסכמים, אנחנו רואים שנשים בעלות מצב כלכלי ירוד, עולות, או נשים שסבלו מבעיות רפואיות במהלך ההיריון, סבלו יותר מתסמיני דל"ל.
אורלי שריד: הן העדיפו לקבל טיפול במרכזי טיפול בקהילה, במגזר הפרטי ובבריאות הנפש והן העדיפו לפנות לאנשי מקצוע שמזוהים עם המערך הפסיכיאטרי, ובעדיפות נמוכה לאנשי טיפול מתחום הבריאות המשלימה.
אורלי שריד: כלומר נשים העדיפו לקבל בנוסף טיפול פנים אל פנים, אשר מבוסס על - - -
יהודה גליק: פנים אל פנים לעומת מה?
אורלי שריד: לעומת טיפול קבוצתי, לעומת טיפול אינטרנטי, לעומת טיפולים מסוגים שונים.
יהודה גליק: אוקיי, הבנתי.
פנינה תמנו: אני מנסה להבין - - -
מירב בן ארי: רגע, סליחה, אני רוצה שהן תסיימנה ואחרי זה.
אורלי שריד: אני רוצה להחמיא.
אורלי שריד: הממצאים האלה מהווים למעשה למדיניות של משרד הבריאות, שהוציא את הטיפול מבתי החולים לקהילה.
אורלי שריד: מה שחשוב לוודא, שקופות החולים אכן נותנות את השירות ומקפידות על מתן שירות לנשים האלה.
אורלי שריד: אני רוצה לומר עוד משהו.
אורלי שריד: הרבה עול מוטל על האחיות בטיפת החלב.
אורלי שריד: אנחנו כאילו מותחים את היריעה עליהן עד אין סוף.
אורלי שריד: כרגע דיברתי עם ד"ר רנה בינה מאוניברסיטת בר אילן ואמרנו לה כך - למה שבטיפות החלב לא תהיינה גם עובדות סוציאליות, שהן הוכשרו למקצוע טיפולי.
אורלי שריד: הן יכולות לעשות את האיתור הזה.
אורלי שריד: התביעה מהאחיות לפעמים היא שלא בצדק.
אורלי שריד: זה דבר נוסף.
פנינה תמנו: זה לא בטוח שזה מה שייטיב עם האוכלוסיות המוחלשות, בעיקר.
פנינה תמנו: כי אז הם לא ירצו להגיע גם לטיפת חלב.
פנינה תמנו: וגם אני חשבתי על זה, ושתדעי לך שברגע שייכנסו עובדות סוציאליות, יש הרבה שידירו את רגן מלהגיע לטיפות החלב.
פנינה תמנו: יש הבדל.
פנינה תמנו: זה לעבור לתחום אחר.
קריאה: ככה אתם מתייגים את המקצוע שלי?
פנינה תמנו: לא, לא, אני באה ממשפחה של עובדות סוציאליות, אל דאגה, אבל זה לא העניין.
מירב בן ארי: סליחה, סליחה, מספיק, באמת.
מירב בן ארי: קודם כל יש עובדות סוציאליות בטיפות חלב, זה ידוע, זה לא חדש.
מירב בן ארי: אני מבקשת שנייה לסכם ולתת לי לנהל, כי בשעה 11:00 אני חייבת לסגור ויש פה אנשים שהגיעו במיוחד.
מירב בן ארי: אז אני ממש מבקשת בלי קריאות ביניים.
אורלי שריד: תודה יושבת הראש.
אורלי שריד: נכון היה להעביר את הטיפול להערכתנו, לקהילה.
אורלי שריד: יש בקהילה תכניות שונות, למשל אם לאם, שנשים עושות ביקורי בית ותומכות וזה תכניות טובות שלא ממומנות על ידי הממסד וזה פשוט לזרה לנו.
אורלי שריד: הן צריכות להיות ממומנות על ידי משרד הבריאות, משרד הרווחה.
אורלי שריד: יש תכניות אחרות שאני מניחה שנשמע עליהן.
אורלי שריד: יש נשים שנמצאות בקצה, זה אותן נשים שמקבלות פסיכוזה, אותן נשים שלא מסוכנות, שאתה דיברת עליהן, חבר הכנסת, נשים שדרות בבית ולא יוצאות מרוב שהן חולות.
אורלי שריד: הנשים האלה מבחינה אשפוזית, נכון להקים יחידות שהן משלבות הורה-ילד, נכון להקים יחידות ייעודיות לנשים, שלא יישבו בבתי החולים הפסיכיאטריים עם כל עם ישראל, אלא הטיפול מצד אחד צריך להיות מטופל היטב, אבל אני לא בטוחה שהאשפוז בבתי חולים פסיכיאטריים כוללניים, מתאים עבורן.
אורלי שריד: אני מודה לכם על הבמה שנתתם לנו.
מירב בן ארי: מאד מעניין.
מירב בן ארי: חבר הכנסת יהודה גליק, אתה רוצה להתייחס עכשיו?
יהודה גליק: כן, אני אשמח.
יהודה גליק: קודם כל יישר כוח לכן.
אורלי שריד: תודה.
יהודה גליק: וגם יישר כוח לך גברתי, יושבת הראש, ובכלל, כל העלאת המודעות לנושא הזה הוא סופר חשוב.
יהודה גליק: בכלל, באופן כללי, בכל נושא בריאות הנפש יש שני דברים שצריך לדעת.
יהודה גליק: אלף, זאת מחלה לכל דבר ועניין, למרות שאין אינפוזיה ואין גבס, זאת מחלה.
יהודה גליק: מצד שני, צריך להילחם בסטיגמטיות שבזה, זה באופן כללי.
יהודה גליק: על אחת כמה וכמה כשאנחנו מדברים על דיכאון אחרי לידה.
יהודה גליק: כשאנחנו מדברים על דיכאון אחרי לידה לא צריך להכניס את זה – כמו שאת אמרת כרגע.
יהודה גליק: זה לא צריך להיות חלק.
יהודה גליק: כל הבעיה של רוב הנשים האלה היא שהן לא רוצות להיות מוגדרות "פסיכיות".
יהודה גליק: והמחלה הזאת היא מחלה נורמאלית ולכן בהחלט לא צריך לשים אותן באשפוז עם כולם, אבל כן צריך לתת את הטיפול.
יהודה גליק: הדבר המרכזי בעיני, מה שאני מזהה פה זה קודם כל לחזק.
יהודה גליק: אלף כל אני מברך מפה את כל הארגונים האלה, שפועלים בקהילה, שאף אחד לא ביקש מהם ועושים את זה מיוזמתם, אם זה אם לאם או תמר, או כל השאלות שקיימים ובטח יש המון כאלה שאנחנו לא מכירים אותם.
יהודה גליק: כי זאת עבודת קודש, להיכנס אל הבית, לפנות, לברר, לשאול, לתת את לאישה את התחושה שהיא הכי נורמאלית שבעולם, אבל גם הכי נורמאלי לבקש עזרה ולקבל עזרה לכן אני כן חושב שהמדינה צריכה למצוא דרך לתמוך בגופים האלה בקהילה, כי הם הכי חשובים ולא לחכות שהאישה לא תבוא לטיפת חלב ולא לחכות שהאישה תתלונן ותבכה או אפילו תלך לפסיכיאטר, כי באותו רגע זה לא מה שמעניין אותה.
יהודה גליק: מעניין אותה הילד שלה ואין לה כוח לטפל בעצמה וזה יכול להביא לדרדור ולזה יכול להשפיע גם על בן הזוג וגם על הילד.
יהודה גליק: לכן זה באמת דבר שווה לבדוק בעלים אחרי לידה.
יהודה גליק: זה מכה - - -
מיטל סימחי: יש כבר מחקר שנעשה.
יהודה גליק: בכל אופן אלה ההערות המשמעותיות שלי.
יהודה גליק: אני באמת קורא למשרד הבריאות להיכנס לנושא הזה של התמיכה הקהילתית.
יהודה גליק: אני לא יודע, אני לא מכיר בדיוק, אני לא חושב שיש בדבר הזה הבדל בין רמת ההשכלה.
יהודה גליק: נשים משכילות מאד יכולות להיכנס לדיכאון אחרי לידה, בדיוק כמו נשים אחרות.
יהודה גליק: בעיני המדד העיקרי זה אם יש קהילה תומכת.
יהודה גליק: לא רק תומכת, היא יוזמת, פונה, נכנסת, מבררת ונותנת מידע.
מירב בן ארי: יש אפילו את הנשים האלה שמבשלות.
יהודה גליק: ולכן הדבר שהכי חשוב בעיני הוא המודעות, ההסברה, הידע.
יהודה גליק: באותו רגע שהאישה ילדה בבית חולים, להגיד לה תהי ערנית, להגיד לבעל תהיה ערני אם אתה מזהה משהו אצל אשתך.
יהודה גליק: כל הזמן, איפה שאנחנו פוגשים אותה, בביטוח הלאומי כשמקבלים את דמי הלידה, לא משנה.
יהודה גליק: כל מקום שפוגשים אותה, צריך לעורר את המודעות.
יהודה גליק: מצד אחד לא סטיגמה, כן זו מחלה ולא צריך להתבייש, זה הדבר הכי נורמאלי שקיים.
מירב בן ארי: תודה רבה חבר הכנסת גליק.
יהודה גליק: וזה אחרי שהאשימו אותי שאני אנטי נשים.
מירב בן ארי: אל תדאג, אתה יכול להיות רגוע, פתחתי בזה שכבר יומיים מאשימים אותי שאני אנטי גברים.
מירב בן ארי: אז בוא, אנחנו בחברה טובה.
פנינה תמנו: משפט על המחקר.
מירב בן ארי: לא, לא, פנינה, בחייאת, תעשי לי טובה, דיברת.
פנינה תמנו: אבל אני רוצה לומר משהו על המחקר.
מירב בן ארי: תני לי רגע - - -
פנינה תמנו: גברתי, - - - כבר 45 דקות, נו באמת, מה, את רצינית?
מירב בן ארי: פנינה, אני אתן לך, תני לי רגע.
מירב בן ארי: אני נתתי לבן אדם אחר.
מירב בן ארי: תני לי לשמוע את רנה.
פנינה תמנו: לא נותנת להשחיל מילה.
מירב בן ארי: ד"ר רנה בינה, בית ספר - - -
פנינה תמנו: אני רוצה להתייחס למחקר, את אומרת לי לא לדבר?
מירב בן ארי: אני לא אמרתי לא לדבר.
מירב בן ארי: אני רק רוצה לכבד אנשים שהגיעו במיוחד.
פנינה תמנו: בסך הכל רציתי לומר משפט.
מירב בן ארי: בבקשה, תדברי.
פנינה תמנו: נתנו פה פוקוס ותשומת לב לגבי העולות.
פנינה תמנו: אי אפשר להתעלם מזה.
מירב בן ארי: רק לא צריך לצעוק.
פנינה תמנו: הם אמרו את זה והם שמו על זה דגש, אפשר לומר כמעט לאורך כל המחקר.
פנינה תמנו: אז אני לא מוכנה להתעלם מזה, שהן מדברות על העולות ורוצה לשאול אתכן, גברותי.
פנינה תמנו: קודם כל אני מאד מכבדת את המחקר שלכן, אבל הייתי רוצה לדעת למה.
פנינה תמנו: אחד מה באמת עלה מהמחקר הזה, מה גורם להן יותר להיות בתוך הדיכאון לאחר לידה.
פנינה תמנו: והדבר הנוסף, זה להבין מדוע בחרתן, תחת ההגדרה של עולות, כאילו, רק מי שנולדה בארץ.
פנינה תמנו: אני עליתי לארץ בגיל 3.
פנינה תמנו: אם הייתי בתוך המחקר הזה, זאת אומרת שגם אני הייתי עולה.
מירב בן ארי: טוב, תתייחסי בבקשה בדקה.
מירב בן ארי: יש משהו מיוחד שאת רוצה להתייחס?
יהודה גליק: מה ההבדל שיש לכן להבדל בין עולות ללא עולות.
יהודה גליק: זה הכל, זה מה שהיא שאלה.
אורלי שריד: אני יכולה לתת לך הסברים מכאן ועד נהרייה, אבל אני חושבת שעולים חדשים ועולים ישנים, למעשה לוקחים את הנורמות והאמונות מתרבות המוצא שלהם.
אורלי שריד: אז גם אם הם נמצאים בארץ, אנחנו יודעים שגם דור שני ולפעמים דור שלישי, חושב אותו דבר כמו תרבות המוצא.
יהודה גליק: אבל דיכאון זה לא מחשבה.
מירב בן ארי: אני ממש מבקשת מכם, תעצרו שנייה.
אורלי שריד: כמו תרבות המוצא כלפי התרבות הנוכחית.
אורלי שריד: לכן דיכאון שהיא תופעה שסובלת מסטיגמטיזציה, בתרבויות שהן לא תרבות הרוב, בדרך כלל יש יותר תיוג כלפי החריג.
אורלי שריד: אני לא אומרת שאין תמיכה חברתית, אני לא אומרת שאין משאבים בקהילה, אבל יכול להיות יותר תיוג, פחות מודעות.
אורלי שריד: אנשים לא יודעים לקשור היטב מה משמעות התסמינים הללו, מה זה אומר, ומקשרים אותם לדברים אחרים.
אורלי שריד: לכן יכול להיות שזאת הסיבה ששם אנחנו מאתרים אולי קצת יותר לאט.
אורלי שריד: הן בעצמן לא כל כך מודעות למה שקורה.
אורלי שריד: יש פנומונולוגיה .
אורלי שריד: את רואה שהן מתפקדות פחות טוב.
אורלי שריד: אני לא יודעת.
אורלי שריד: לא ברור לי מדוע.
מירב בן ארי: ד"ר רנה בינה, בית ספר לעבודה סוציאלית, אוניברסיטת בר אילן.
מירב בן ארי: סליחה, אני מתנצלת.
מירב בן ארי: יש כאן נשים שהגיעו במיוחד, סליחה.
יהודה גליק: בסדר, בסדר, מאה אחוז.
מירב בן ארי: אתם יודעים שבשעה 11:00 מתחילה המליאה.
רנה בינה: תודה רבה שאתם נותנים לי כמה דקות לדבר.
רנה בינה: קוראים לי רינה בינה מאוניברסיטת בר אילן.
רנה בינה: אני רוצה להתייחס פה לכמה דברים שמבוססים על כמה וכמה מחקרים שעשיתי פה בארץ וגם בשיתוף עם משרד הבריאות, גם בשיתוף עם קופות החולים, מכבי למשל וכו'.
רנה בינה: אז כמה דברים שאני רוצה להגיד.
רנה בינה: קודם כל אני חושבת שהנושא של המענים הוא מאד מאד חשוב, אבל חשוב לדעת שלפחות 50% מהנשים, שיש להן תסמינים של דיכאון אחרי לידה, לא פונות לקבל עזרה.
רנה בינה: במחקר שאני עשיתי רק 25% פנו לקבל עזרה וזה המחקר שעשיתי פה בארץ, אבל בעולם מדברים רק על 50%.
רנה בינה: יש לנו קודם כל בעיה שנשים לא פונות ואנחנו צריכים לעבוד על זה.
רנה בינה: עכשיו, מה יכול לעזור להן לפנות?
רנה בינה: אחד הדברים שיכולים לעזור להן לפנות, זה תכניות איתור שיש.
רנה בינה: למשל התכנית מה שעושים היום בכל קופות החולים, בכל טיפות החלב, שבעצם מעבירים סינון לנשים לבדוק האם יש להן תסמינים של דיכאון לאחר לידה.
רנה בינה: זה משהו שמאד יכול לעזור, אבל צריך לקחת בחשבון שיש כמה נקודות בשביל שהתכנית הזאת תצליח.
רנה בינה: אני חושבת שזו תכנית מבורכת.
רנה בינה: אני חושבת שבאמת אחיות הן שומרות הסף, צריך לדבר ולראות באמת שמושכים להן את היריעה, אבל באמת יש בזה משהו לא סטיגמתי שאת אומרת.
רנה בינה: אני כן חושבת שצריך איזה שהוא ליווי צמוד של הדרכה וכאן העובדות הסוציאליות יכולות להיכנס, אבל אני חושבת שהאחיות באמת עושות עבודת קודש.
רנה בינה: בשביל שהתכנית תצליח יש לי פה ארבע נקודות שאני חושבת שהן חשובות בשביל שהיא תצליח.
רנה בינה: דבר ראשון, צריך שזה ייושם ואנחנו יכולים לראות מהדו"ח שכתבו, שיש אמנם מקומות שזה מיושם – בין 77% ל-87%, אבל יש מקומות שרק 31% מהנשים עשו להן סינון, או 60 ומשהו אחוז.
רנה בינה: אז קודם כל צריך לראות שהסימון הזה באמת מועבר לכלל היולדות.
רנה בינה: דבר שני, צריך שהאחיות תרגשנה מוכנות מבחינה מקצועית לעשות את זה.
רנה בינה: הרי את האחיות מלכתחילה מכשירים לעבודה יותר משימתית.
רנה בינה: פתאום מבקשים מהן לעשות משהו יותר רגשי.
רנה בינה: באחד המחקרים שעשיתי באמת על מוכנות מקצועית של אחיות טיפת חלב לעשות את זה, אז יש שם כל מיני רמות, אבל אני חושבת שהיו אחיות שדיברו על זה באמת, שזה סוג תקשורת שונה.
רנה בינה: מתקשורת משימתית – לעשות חיסונים, לעבור לאיזו שהיא תקשורת רגשית.
רנה בינה: יש לתת על זה את הדעת, אני חושבת.
רנה בינה: יש הכשרות, יש להרחיב את ההכשרות לאחיות בעניין ולדעתי אני שוב אומרת, איזה שהוא ליווי קבוע - מה קורה לאחות.
רנה בינה: אחות אחת שראיינתי אותה, יש שאלה מספר 10 ששואלת על מחשבות אובדניות.
רנה בינה: כל מי שמקבלת ניקוד שלא אפס, זה אומר שהיא חשבה אפילו פעם אחת או משהו כזה, צריך להפנות אותה לאיזה שהוא מקום.
רנה בינה: האחות הזאת מספרת לי – האישה הזאת אמרה שיש לה אולי מחשבות או משהו.
רנה בינה: אמרתי לה - את לא יכולה לצאת מטיפת חלב, לא ידעתי מה לעשות, לא ידעתי למי לפנות, מה אני עושה עם זה?
רנה בינה: אז נכון, יש אולי - - -, אבל אני חושבת שצריך לעשות משהו מאד מוסדר שיהיה לאחיות, זה משהו רגשי, איזו שהיא תמיכה וגם עצות מה אפשר לעשות עם העניין הזה.
רנה בינה: דבר שלישי, צריך שהנשים תשתפנה פעולה עם האיתור ונמצאת פה שושי חרמץ, שזה המחקר שהיא עשתה עכשיו.
רנה בינה: אנחנו גילינו שכששאלנו את הנשים האם את מעוניינת שהאחות תייחס למצב הרגשי שלך?
רנה בינה: אישה שמגיעה לטיפת החלב, שאלנו אותה – את בכלל מעוניינת שהאחות תתייחס?
רנה בינה: רק 50% מהנשים אמרו כן, אני רוצה שהאחות תתייחס למצב הרגשי שלי.
רנה בינה: כששאלנו אותה אוקיי, אם האחות תתייחס למצבך הרגשי, האם תעני בכנות?
רנה בינה: רק 65% מהנשים – שזה הרבה, אבל לא לגמרי – אמרו שמתוך - - -
קריאה: הן תענינה בקלות.
רנה בינה: לא, לא, זו הייתה שאלה אחרת.
יהודה גליק: אם הייתם שואלים אם החברות בקהילה תתעברנה, אז הן היו אומרות 100% שהן רוצות את זה.
רנה בינה: רגע.
רנה בינה: שאלנו אותן עד כמה תכנית האיתור הזאת מקובלת עליכן?
רנה בינה: הרי אני באה לטיפת החלב, מישהו שאל?
רנה בינה: הנה, אמרת שהיית בטיפת חלב – מישהו שאל אותך אם את מוכנה לענות?
רנה בינה: שאלו אותך.
רנה בינה: אז אם שואלים אישה האם את בכלל מוכנה שישאלו אותך, אז רמת המקובלות קראנו לזה, זה היה מעט מעל הממוצע.
רנה בינה: אז אני שוב חושבת שיש חשיבות לעניין.
רנה בינה: אני חושבת שזאת עבודה חשובה, אבל אני חושבת שיש עוד עבודה שחשוב לעשות, שבסופו של דבר עם הקהילה, לנרמל את התופעה שנשים תרצנה לענות בכנות כשנותנים את השאלון.
מירב בן ארי: מי כאן ממשרד הבריאות?
מירב בן ארי: אוקיי, תתייחסי גם לדברים האלה.
רנה בינה: הנקודה האחרונה, שצריך בסופו של דבר, איתרו שיש לאישה אכן לה תסמינים, האחות מפנה אותה.
רנה בינה: צריך שהאישה תפנה.
רנה בינה: אם אנחנו אומרים ש-50% מהנשים לא פונות, אז לפחות 50% פנו, אבל מה קורה ל-50% או יותר שאותרו ובסופו של דבר הן לא פונות.
רנה בינה: אז אני חושבת ששם, ואם אנחנו מדברים על הרפורמה בבריאות הנפש, בדיוק עכשיו, כשזה הכל נמצא בקופות החולים, גם טיפות החלב בקופות החולים, הרבה יותר קל לעשות איזה שהוא רצף טיפולי בתוך אותו מערך.
מירב בן ארי: קראתי גם את המצגת שלך.
מירב בן ארי: רות כהן אדיב, מנהלת החודש העשירי, רעננה, יו"ר עמותת תמר בקהילה.
רות כהן אדיב: נעים מאד.
רות כהן אדיב: אנחנו בעצם הקמנו את התכנית ואני יוצאת מאם לאם בקהילה.
רות כהן אדיב: אחר כך הקמנו ברעננה את תכנית החודש העשירי, שבעצם מטרתה ללוות גם אבות אחרי לידה, כי יש גם 10% של אבות אחרי לידה ומכיוון שראיתי שהצורך הוא גדול, הקמתי לפני מספר חודשים את עמותת תמר בקהילה, שזה תמיכה משפחתית רחבה.
רות כהן אדיב: אני רוצה יותר להתייחס לאמהות שאנחנו מגיעות אליהן הביתה ויושבת לצדי כאן שני, שמלווה אם בדיכאון אחרי לידה כבר 9 חודשים ומה קורה בעצם שם, שהיא לא מגיעה לטיפת חלב והיא לא מוכנה להגיע לטיפת חלב, מהסיבה שגם מעירים לאמא כל מיני הערות על ההתפתחות של התינוקת.
רות כהן אדיב: תיכף שני תתאר.
רות כהן אדיב: אני חושבת שכשנוצר קשר בין אמא למתנדבת לאורך זמן, פעם בשבוע שמישהו נותן את החשיבות לאמא והיא מרגישה שמישהו דואג לה, אז שם היא יכולה להביע את עצמה והיא מרגישה הרבה יותר פתוחה לדבר ולשוחח על התחושות שלה.
רות כהן אדיב: גם למתנדבת הרבה יותר קל מעצם הקשר, להפנות אותה לגורמים טיפוליים כמו עובדת סוציאלית, פסיכולוגית, פסיכיאטר וכל מה שנמצא.
רות כהן אדיב: בואו לא נשכח גם שכשיש לנו את המתנדבת בבית פעם בשבוע לאורך שנה, היא גם רואה את ההתפתחות של התינוק.
רות כהן אדיב: יש עוד עין על התינוק, לשים לב מה קורה שם.
מירב בן ארי: את רוצה שהיא תדבר?
רות כהן אדיב: בבקשה.
שני צדיקריו: אני מוכנה לתת מהחוויה שלי.
מירב בן ארי: תאמרי את השם שלך.
שני צדיקריו: אני שני.
שני צדיקריו: אני חושבת שאנחנו יודעים את זה על עצמנו כבני אדם.
שני צדיקריו: כל אחד יוצר קשר משמעותי עם אדם אחר.
שני צדיקריו: זאת אומרת אישה אחרי לידה יכולה ליצור את הקשר המשמעותי שלה דווקא עם רופא הנשים שלה או עם רופא המשפחה, או עם רופא הילדים או עם מתנדבת כזאת, שבאה מאיזה שהוא ארגון קהילתי.
שני צדיקריו: אני חושבת שיש איזו שהיא בעיה בשיתוף של המידע.
שני צדיקריו: זאת אומרת אם היולדת שלי לא מגיעה לטיפת חלב, כי עד לפני כמה חודשים היא לא הייתה יוצאת מהבית בכלל, עד שלא התעקשתי על קצת פעילות גופנית שהעלתה קצת את הרמות של השמחה.
שני צדיקריו: אין בעצם מי שרואה אותה.
שני צדיקריו: זאת אומרת אז גם אם הקשר המשמעותי שלה נוצר איתי, אז איך אני משתפת הלאה, כדי שהאישה הזאת באמת תקבל את הטיפול הראוי.
שני צדיקריו: כמו שאמרת, זה שאני אפנה אותה לטיפול פסיכולוגי – מי באמת מוודא שהיא מקבלת את הטיפול שהיא צריכה או שהיא בכלל תלך.
שני צדיקריו: זאת אומרת רק להניע נשים כאלה.
מירב בן ארי: איך נוצר החיבור בינך לבין היולדת?
שני צדיקריו: אני מתנדבת בעמותה החודש העשירי.
שני צדיקריו: רות חשבה שאני מתאימה ללוות את היולדת הספציפית הזאת ועשתה את ההתאמה.
שני צדיקריו: אני נכנסתי אליה הביתה.
קריאה: סליחה, קיבלת הכשרה?
שני צדיקריו: כן.
רות כהן אדיב: המתנדבות מקבלות אצלנו הכשרה של 30 שעות לפני שהן נכנסות ובמהלך ההתנדבות הן מקבלות סופר וויז'ן אחת לשבועיים.
יהודה גליק: כל הדבר הזה הוא בהתנדבות.
יהודה גליק: זאת אומרת אין פה שום תמיכה ממשלתית בכל הדבר הזה.
רות כהן אדיב: לא, בואו נעשה קצת סדר.
רות כהן אדיב: התכנית של החודש העשירי זה תלוי רשות.
רות כהן אדיב: אם הרשות חושבת שזה חשוב, היא מממנת רק את השכר של הרכזת, שאני קוראת לזה החזר הוצאות, אבל לא ניכנס לזה.
רות כהן אדיב: גם זה טוב.
רות כהן אדיב: המתנדבות, הכל בהתנדבות.
רות כהן אדיב: כל הקורס, כל המרצים, כולם באים בהתנדבות וזה נשען על קשרים אישיים.
רות כהן אדיב: יפה מאד, אבל נכון, מה שקורה יש למשל המון ערים שרוצות לפתוח ואין ביכולתן לפתוח.
רות כהן אדיב: או שהתכנית הייתה קיימת בהן והיא נסגרה.
רות כהן אדיב: בנתניה הייתה קיימת התכנית שש שנים, היא נסגרה לפני שנתיים.
רות כהן אדיב: עד היום אני מקבלת פניות מנתניה אחת לשבוע.
רות כהן אדיב: בהרצלייה נסגרה התכנית לפני שלושה חודשים.
מירב בן ארי: אני חייבת לומר משהו בתור אחת שעבדה בנתניה ובהרצלייה.
מירב בן ארי: היו לי שם פרויקטים שלי, שגם בתמיכה של הרשות.
מירב בן ארי: זה לא בעיה של כסף שם.
מירב בן ארי: זה בעיה של סדר עדיפויות.
מירב בן ארי: מאד פשוט.
רות כהן אדיב: ברור, ברור.
רות כהן אדיב: הכל זה סדר עדיפויות.
מירב בן ארי: אם רשות – ובמקרה נפלתי על שתי ערים ששם היה לי פרויקט שלי - - -
יהודה גליק: אילו הייתה ראשת עיר אישה, בטוח שהיו - - -
מירב בן ארי: זה הקטע הכי מצחיק, אתה מבין?
מירב בן ארי: זה דווקא שתי רשויות ששם היו.
מירב בן ארי: זה סדר עדיפויות.
יהודה גליק: על זה צחקתי.
מירב בן ארי: היא לא באה ונתנה דוגמא עכשיו על איזו רשות עם חשב מלווה.
יהודה גליק: אז צריך להפסיק לערב נשים ברשות המקומית.
פנינה תמנו: אבל זה כי הם רגילים שנשים מתנדבות.
מירב בן ארי: לא, לא, זה סדר עדיפויות.
מירב בן ארי: כן, משפט אחרון.
רות כהן אדיב: משפט אחרון.
רות כהן אדיב: היו לנו מקרים של נשים שהמתנדבת הייתה בעצם האדם היחיד שנכנס הביתה.
מירב בן ארי: תודה לך ותודה לשני.
מירב בן ארי: קמיל ועמותת נשים קוראות ללדת.
אנגל גולדנברג: שמי עורכת דין גולדנברג, אני מחליפה את קמיל כאן היום, כיוון שקמיל מתגוררת בעוטף עזה ועבר עליהם לא פשוט.
פנינה תמנו: מחזקים אותם מפה.
אנגל גולדנברג: אני לא חלק מפרויקט עגולה, אני היועצת המשפטית של עמותת נשים קוראות ללדת.
אנגל גולדנברג: פרויקט עגולה הוא חלק מהפרויקטים שאנחנו משתדלים לקחת תחתינו.
אנגל גולדנברג: מה שכן, אנחנו מפעילות את הקו ליולדת, שזה גם אחד הפרויקטים שאין לנו שום מימון ממשלתי.
אנגל גולדנברג: זה פרויקט שקם ונסגר בגלל חוסר המימון הזה ושוב קם מחדש לפני כשלושה חודשים.
אנגל גולדנברג: יש לנו המון פניות שזורמות ממש מדי יום.
אנגל גולדנברג: דרך הקו ליולדת אנחנו שואפות באמת לאתר עד כמה שאנחנו יכולות נשים שזקוקות לעזרה ולתת להן את המענה למי לפנות והיום אנחנו גם מתחילות עבודה על איזה שהוא מיזם של עיבוד לידה לכל יולדת.
אנגל גולדנברג: אם אנחנו נצליח לקדם את הדבר הזה, אנחנו מאמינות שזה ייתן מענה להרבה מהדברים שעולים פה.
אנגל גולדנברג: לאו דווקא הרבה נשים לא ישתפו פעולה, כפי שנאמר מקודם, עם פנייה לעובדת סוציאלית, אבל הן כן תשתפנה פעולה כשמציעים להן אפילו בקופת החולים, לבוא ורק לדבר על הלידה שלה.
אנגל גולדנברג: הרבה מאד נשים, אפילו אם הן לא עברו לידה קשה באופן אובייקטיבי, הן בעצמן, לתחושתן עברו לידה מאד מאד קשה בגלל המצב הרגשי שלהן ואנחנו מאמינות שברגע שקופות החולים יגידו לנשים שחלק מהתחנה, לאחר חיסון, הנה, את עוברת לעיבוד לידה, הן תשתפנה עם זה פעולה והדבר הזה יעזור לנו מאד באיתור ואפילו בטיפול בנשים שמתחילות לסבול או סובלות מדיכאון אחרי לידה.
אנגל גולדנברג: אנחנו נשמע מאד לעזרה.
אנגל גולדנברג: בגלל ששמענו על הקושי מצד קופות החולים בכלל להכיר בתופעה הזאת של דיכאון אחרי לידה, יש צורך משמעותי בעזרה אולי אפילו חקיקתית, כדי לדחוף את העניין הזה קדימה וכדי לגרום לקופות החולים לשתף פעולה עם הדבר הזה ולתת איזה שהוא מענה לפחות חלקי.
אנגל גולדנברג: תודה רבה.
מירב בן ארי: אנחנו גם תומכות בך, את תושבת עוטף עזה.
אנגל גולדנברג: לא אני, קמיל.
אנגל גולדנברג: אני תושבת המרכז.
מירב בן ארי: אז תמסרי לקמיל.
מירב בן ארי: קראתי גם.
מירב בן ארי: הדס נתן, בבקשה.
מירב בן ארי: אני כמובן אבקש ממשרד הבריאות להתייחס לכל מה שנאמר פה.
מירב בן ארי: כל מי הוזמנה תדבר.
הדס נתן: שמי הדס נתן ואני בעצם באה כחלק מוועדת המדיניות של עמותת לשמה, של מתמודדים למען מתמודדים, של אנשים שמתמודדים עם קושי נפשי, עוזרים ותומכים ומייצגים, מסנגרים וכו', על אנשים עם תיוג פסיכיאטרי.
הדס נתן: אני באה מתוך החוויה האישית שלי, שעברתי דיכאון אחרי לידה מאד קשה, אחרי הלידה השלישית.
הדס נתן: 12 שנים הייתי במצב גרוע ביותר, כולל אשפוזים רבים.
הדס נתן: הדבר הראשון שקרה, כשהחליטו שאין ברירה, אני צריכה להתאשפז, אמרו לי בית חולים איתנים, יש יחידת אם תינוק, תבואי לשם.
הדס נתן: הבת שלי היום בת 19, שאחרי הלידה של זה היה.
הדס נתן: יש שם יחידת אם תינוק, תגיעי עם התינוקת ולא תיפרדי ממנה.
הדס נתן: כשהגעתי לשם אמרו לי יחידת אם תינוק בשיפוצים, את נשארת, התינוקת הולכת.
הדס נתן: זו הייתה החוויה שלי באותו זמן.
הדס נתן: מכאן אני בזמן האחרון, היום, כשאני גם הפכתי לאשת מקצוע בתחום בריאות הנפש בעקבות הסיפור שלי, הלכתי ללמוד תואר שני באוניברסיטת חיפה, בריאות נפש קהילתית והחלטתי, מאד חששתי ומה היה חסר לי בזמן הזה.
הדס נתן: המחשבה שהייתה זה מקום שאני יכולה להגיע עם התינוקת ביחד איתי, לקבל את התמיכה הנפשית הרגשית, לקבל עזרה בטיפול בתינוקת, כדי שאני אוכל להתאושש ולהתחזק.
הדס נתן: לא בתוך בית חולים, לא בתוך מקום למשל שאני נאבקתי עם נושא העישון בבית חולים.
הדס נתן: לא רציתי שיעשנו לידי וליד התינוקת, ששם זה תופעה.
הדס נתן: מקום גם לא מתויג פסיכיאטרי, לא שיגידו זה מקום כזה.
הדס נתן: מקום שנשים תרצנה להגיע אליו, אם הן חוות קושי נפשי אחרי הלידה.
הדס נתן: עם קשר עם פסיכיאטר, עם טיפול תרופתי אם צריך, עם טיפול בתינוק והשגחה על התינוק.
הדס נתן: מקום שיהווה מקום רגיעה, בית רגיעה קראתי לזה.
מירב בן ארי: רעיון חשוב מאד.
מירב בן ארי: ד"ר ישראלה בן אשר, יושבת ראש ועדת אימהות, ממועצת הביטוח הלאומי, בבקשה.
ישראלה בן אשר: בוקר טוב.
ישראלה בן אשר: אני הגעתי היום גם כדי לשמוע עוד, כי הנושא הגיע גם אלינו, לוועדה של הביטוח הלאומי, ועדת אימהות, היא שייכת למועצה, מועצת הביטוח הלאומי, שזה נציגי ציבור למעשה.
ישראלה בן אשר: שמענו את כל הדברים ונחשפנו אליהם ואז שאלנו בעצם מה מקומנו, מה הביטוח הלאומי בעצם עושה.