GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ש': גידלתי את הילד שלי עד גיל 3, בשלוש השנים האלה, בגלל שלקחתי את זה מאוד קשה הייתי ברחובות, בלי שום קשר אליו, בית השאנטי, פנימיות.
<ש': אז את נחשפת לעוד חברה שהיא כמוני, רק כל אחת בדרך שלה ואיכשהו נגעתי בחשיש, לאט לאט זה היה קצת יותר, הייתה לי התמוטטות, שלוש פעמים במסיבות, זה לא הייתי אני, אבל, את יודעת, נפגעתי אז זה מה שהיה.
<ש': גם לא הייתה לי ממש הגנה, לא היה מי שישמור עליי והילד נלקח ממני.
<ש': הילד נלקח ממני, התמוטטתי, שמו אותי בבית חולים, בית משוגעים, יצאתי חזרתי, יצאתי חזרתי, ארבע פעמים, בגיל 25 איזה מישהו שהוא היה 20 שנה מעליי נתן לי סם מאוד מאוד קשה.
<ש': הייתי ממש מחפשת את עצמי בתקופה הזאת שהילד לא איתי, ממש ירדתי הכי נמוך שאפשר ואז הוא נתן לי את הסם הזה ובשביל להשיג את הסם הזה הייתי צריכה לעשות משהו ולא ידעתי מה, הלכתי איפה שעושים את הסם הזה ואמרתי 'מה אתם רוצים שאני אעשה?'.
<ש': הסם כבר היה בפנים, זה היה פשוט שטן כזה שאומר לך 'לכי קחי את זה, זה טוב'.
<ש': משהו נוראי ביותר.
<ש': ככה הגעתי לזנות, זה בדיוק חודש וחצי שאני עושה את הסם, הייתי ילדה, בת 25, אני עושה את זה ואני לא מבינה מה אני עושה פה, זה לא אני, זה לא קשור אליי, הייתי ילדה טובה בכלל.
<ש': אז אמרתי מילה שם וזה לא הסתדר, אז למה עד לנקודה הזאת?
<ש': ואין מי שרואה אותי, אין מי שעוזר לי, הכול לבד.
<ש': הרמתי טלפון לאחד החברים הטובים שלי, אחרי חודש וחצי, אמרתי לו 'בוא תיקח אותי, קח אותי לגמילה, זה לא המקום שלי, אני לא צריכה להיות פה'.
<ש': באמת הלכתי לגמילה, נגמלתי.
<ש': אחרי חצי שנה נכנסתי להיריון, יש לי ילדה מהממת.
<ש': נכנסתי להיריון, הבאתי את הילדה.
<ש': עשיתי ניקיון של שלוש שנים, לבד, בלי שיחות, בלי כלום.
<ש': חזרתי בתשובה, התחלתי לשמור שבת, הייתי דתייה, חרדית.
<ש': לא משנה שהאבא של הילדה לא היה טיפוס קל, עברתי איתו המון דברים, ועוד פעם, בגלל שלא טיפלתי בעצמי, מבחינת שיחות, מבחינת באמת להבין.
<ש': אמנם עשיתי דרך משלי, בדרך שלי התנקיתי, ואז שוב פעם נכנסתי להיריון, הייתי צריכה לעשות הפלה ושם עוד פעם התמוטטתי, נפלתי.
<ש': לקחו לי את הילדה.
<ש': כפרה עליה, היא היום איתי.
<ש': נכון זה עצוב?
<ש': אבל היום אני במקום טוב, תודה לה'.
<ש': בקיצור, מכאן לכאן לקחו לי את הילדה, שלושה חודשים, עוד פעם סמים, סמים, זנות, זנות, סמים, אבל מה?
<ש': התהלים היה ביד שלי, כל יום תהלים.
<ש': אני מסתכלת, אני אומרת, איך הגיעו לפה?
<ש': אני כותבת, הייתי יושבת שם, גם עושה סמים וזה וגם כותבת.
<ש': הייתי מקריאה לאנשים, היו אומרים לי 'תביאי את זה לחברי כנסת', הייתה לי ראייה מאוד מאוד רחבה גם מהמקום הכי נמוך שבעולם.
<ש': ידעתי גם שאני אצא משם, ידעתי שאני עוברת עכשיו את כל המעברים האלה כי ה' רוצה ממני משהו, אני לא יודעת מה.
<ש': במשך שלושה חודשים, כל יום אני בבכי, רוצה את הילדה.
<ש': מה אני עושה פה?
<ש': לפני שנייה הייתי מתפללת, שומרת שבת, איך עוד פעם הגעתי לנקודה הזאת?
<ש': בשלושה חודשים.
<ש': ועוד פעם, אף אחד לא רואה אותי, אף אחד לא דואג, לאף אחד לא אכפת.
<ש': לא יודעת מה, הייתי כל פעם ממלמלת מילים שעוד שנייה אני קמה ואני הולכת, ואל תדאגו, אם אני אוכל לבוא לעזור לכם אני אעזור.
<ש': כזה.
<ש': באמת ה' עשה איתי נס ועזבתי לאשדוד, שם הילדה שלי הלכה לאבא שלה והתחלתי את המסע שלי.
<ש': רצו לשים אותי במרכז, שום מרכז גמילה, אני לבד.
<ש': אחרי חודש אמרו לי לאן ללכת, הלכתי ל'סלעית', אחרי חודשיים, בדיקות שתן וזה, התחלתי להתנקות.
<ש': אני חושבת שאחרי חצי שנה כבר התחילו להראות לי את הילדה במרכז קשר, אפילו פחות מחצי שנה, שלושה חודשים, חודשיים אפילו, משהו כזה.
<ש': אני פשוט לא זוכרת, עברו ארבע שנים מאז.
<ש': ואחרי חצי שנה הכרתי את לילך.
<ש': בדיוק באותה תקופה הייתי אומרת ב'סלעית', אתם בטח הכרתם את ענת, אז הייתי אומרת לענת 'אני רוצה ללמוד מקצוע'.
<ש': אין לי מקצוע, אף פעם לא אמרו לי, אני מקבלת ביטוח לאומי, ביטוח נכות לצמיתות, כל מה שעברתי, גם לא נתנו לי להכיר בזה שאני יכולה לקבל לימודים.
<ש': היום אני כן יודעת את זה, היום הם גם נותנים לי.
<ש': ואז היא פתחה את המקום שלה.
<ש': אני יכולה להגיד לך, בקשר שלי איתה ומה שעשיתי פה במקום הזה, פשוט נפתח לי צוהר.
<ש': למה נפתח לי צוהר?
<ש': כי מישהו האמין בי.
<ש': את צריכה אחד שיאמין בך, אחד שיסמוך עלייך ויוציא ממך את הכישרון שבך, את היופי שלך.
<ש': ברגע שכולם עוזבים אותך, 'אה, היא הייתה בזה, אה, היא הייתה בפנימייה, אה היא זה, הנה היא התחצפה'.
<ש': טוב, ההתקפות שלנו בתור הילדים האלה שנזרקו לפנימיות זה הגנה, כי מרגע שלקחו לנו את אבא ואמא אז כל מה שהיה - - - אני יודעת שזה לא, אבל זה הכול ביחד.
<ש': הרעל מתחיל ברגע שהילדים לא גרים עם ההורים שלהם ואין להם את הדמות הכי בסיסית בעולם, זה מביא אותך למקומות שהם - - - נכון שזה גם תלוי בילדים, אבל ילד הוא לא באמת יודע למה הוא מתחצף או למה הוא מגן על עצמו, או למה הוא לא מאמין.
<ש': אני היום מאמינה שמה שהיא עושה זה דבר מדהים ואני דווקא חושבת שבין כל העמותות שקיימות, אם זה מבחינת מועדוניות ופנימיות, איפה באמת להתייחס לילדים האלה, מה שהם באמת מרגישים.
<ש': אז הנה, הוא נמצא בפנימייה, הנה הוא קיבל את מה שהוא רוצה.
<ש': חלקם באמת יוצאים מצליחנים ומה עם החלק שלא?
<ש': מה עם החלק שנזרקים לרחובות?
<ש': כמה כספים באמת המדינה מוציאה על כל העמותות האלה, או על כל הפנימיות האלה?
<ש': בואו תנו להם הכשרה מקצועית, בואו תסתכלו באמת על הלב שלהם, מה הם באמת צריכים.
<ש': בסופו של דבר זה כלכלה.
<ש': הכלכלה גם מתחילה בבית, עוד לפני שהילדים נולדו ושההורים התגרשו.
<ש': אני יודעת שזה מורכב, אבל זה בגדול הסיפור שלי.
<ש': בגדול הילדה חזרה אליי אחרי ארבע שנים, אני עברתי איתה מאשדוד לבת ים, אני מעצבת אופנה היום ברמה מאוד טובה, אני אמנם עדיין מתפרנסת מביטוח לאומי ומזונות, פה אני מקבלת את הרווחים שלי ממכירה שהיא עושה או מזה, זה בגדול.
<ש': אני בעד שיעשו עוד כאלה עמותות, ולא רק לזונות, סליחה שאני אומרת את זה ככה, אלא עוד לפני שזה קורה, עוד לפני שילדה בת 9, מגלה אותה מישהו גדול בשמונה שנים ויכול קצת, את יודעת, לעשות מניפולציה וזה עוד היה בחור טוב, להבדיל מגברים שיש לך שהם בעולם הפשע, זה כבר אחרת, שהם תופסים את הבחורות האלה ומביאות אותן לשם.
עליזה לביא: איפה הבן שלך?
<ש': הוא גדל עם אבא שלו.
<ש': אבא שלו כבר התחתן, יש לו שלושה ילדים, הבן שלי עכשיו עובד בקייטנה.
<ש': יש לי בן עם דרך ארץ, ילד יפה, מיוחד.
<לילך צור בן משה: יש לה באמת שני ילדים מקסימים וזה בכלל לא מובן מאליו.
<ש': זה הנחת שלי.
<לילך צור בן משה: בשנתיים האחרונות שאנחנו מלוות אותה, היא נאבקה מאוד מאוד להחזיר את הילדה שלה הקטנה אליה הביתה והיא עושה את זה באופן מדהים.
מירב בן ארי: בת כמה היא, הקטנה?
<ש': בת 7.
<לילך צור בן משה: וגם שלי היא בדיוק דוגמה, היא אומרת את זה, זה בדיוק מה שהיא אמרה, הסיפור של הצורך בפרויקט כזה הוא לעטוף את הנשים שכבר רוצות, הן שם.
<לילך צור בן משה: לעטוף אותן במקום שמקבל, שיודע להתמודד עם קשיים שהן חוות, קשיים שהן תוצאה של הפוסט טראומה, תוצאה של ניתוק חברתי שהיה בזנות, תוצאה של הרבה פעמים שימוש בסמים.
<לילך צור בן משה: יש תקופת שיקום שהיא לא כמה חודשים של קורס, היא להעביר לבן אדם שהוא יכול לעשות את השינוי וגם להכיל את התהליך ואת הנסיגות ואת החזרות שקורות.
<לילך צור בן משה: כל זה זה באספקט ובהסתכלות קדימה על תעסוקה, על ערך עצמי, על יצירה של דברים חדשים.
<לילך צור בן משה: זה בעצם לתת לשלי, זה לא שהיא היום מתפרנסת ומרוויחה, כמו שהיא אומרת - - -
<ש': אני לא.
<לילך צור בן משה: היא לא, אבל היא במקום שבמקום להמשיך להיות נתמכת וללכת אחורה היא כבר הולכת קדימה.
מירב בן ארי: את גרה ב - - -?
<ש': כן, עכשיו עברתי, חודשיים.
מירב בן ארי: את והילדה רק?
מירב בן ארי: את באה כל יום?
<ש': כן, משתדלת.
עליזה לביא: ואיפה הילדה?
עליזה לביא: בקייטנה?
<ש': היא בקייטנה, אבל עכשיו היא עם אבא שלה, הוא לקח אותה מאתמול בערב.
יהודה גליק: איך את רואה את העתיד שלך?
<ש': אני רואה את עצמי, בפה מלא - - -
יהודה גליק: מעצבת אופנה?
<ש': לא רק מעצבת אופנה.
<ש': מעצבת אופנה, זה מה שגילה את האמון בעצמי, את הכישרון, אני רואה מעבר לזה.
<ש': משהייתי קטנה, עוד כשהייתי באגודה והייתי רואה - - - הייתי עוזרת מדריכה ילדה, בגיל 14, ואני זוכרת שיש לי תמונה על מישהי שמנה ומישהי יפה יותר, שאותו מדריך צעק על המישהי השמנה הזאת, זאת שהייתי בקשר איתה, ועל היפה הוא הגן, אז אמרתי לו 'למה, צדוק, אתה עושה ככה?
<ש': תבקש ממנה סליחה.
<ש': למה, כי היא נראית ככה?' זה ממש הפריע לי.
<ש': מה אני מנסה להגיד לך?
<ש': שמגיל קטן הייתה לי זווית ראייה של לא לעשות אפליות.
<ש': איך אני רואה את עצמי בעוד כמה שנים?
<ש': אני יכולה להגיד לך שכן, אולי עושה מה שהיא עושה, בשבוע הבא, עוד שבועיים אני מתחילה ללמד תפירה, בסיסית אמנם, במרכז הגאה.
<ש': אני באה ממקום שאני באמת מבינה את האנשים האלה, מבינה כל אדם לגופו.
<ש': אני לא גזענית, אני אולי באה מבית של ש"סניקים, אני לא גזענית, בגלל מה שעברתי בחיים שלי מבחינתי כל אדם הוא שווה.
<ש': אם אני אוכל לתת מעצמי, מהכלים שלי, מלתת למישהי הכי - - - לא משנה, אמון, להאמין בעצמה.
<ש': אני יכולה לתת לה את הכלים האלה.
<ש': לא רק זה, יש לך את מוטי לייבל היום שהוא בעד שלא ייקחו ילדים לאימהות, שיבדקו, שבאמת יעזרו.
<ש': אם לא הייתי פונה לרווחה הילדה כבר לא הייתה.
<ש': כשלקחו לי את הילד אני אפילו לא ידעתי שיש לי זכות להילחם על הבן שלי, אני לא ידעתי, כי אותי לקחו.
<ש': זה מה שחוויתי, זה חזר על עצמו, איך את תשני את הגלגל?
<ש': את צריכה לשנות את הגלגל ובשביל לשנות את הגלגל את צריכה לעזור.
<ש': החברה, את לא יכולה לשנות אותה ביום אחד, אבל צריך לדעת שיש דברים באמת להסתכל, לתת לזה דגש, ולא 'הנה, לקחנו את הילד', לחתוך את הילד מההורה שלו.
<ש': כאילו מה זה, איפה החשיבה?
<ש': אני עושה את העבודה שלי, מחר אני הולך לישון והכול טוב?
<ש': לא, זה לא עובד ככה.
<ש': זה גלגל שמתגלגל והוא חוזר והוא חוזר וצריך לדעת.
<ש': אני אגיד לך מה, אחת הסיבות שאני מדברת פה היום, זה כשאני הייתי מסתכלת בכנסת, אני אף פעם לא אהבתי פוליטיקה, זה אף פעם לא דיבר אליי פוליטיקה, תמיד הייתי אומרת, לא בקטע רע, כן?
<ש': חס ושלום, לא הייתי פשוט מבינה בזה.
<ש': אבל כשהיו כבר מדברים הייתי אומרת 'מה כבר פוליטיקה עושה?' ועם הזמן הייתי אומרת שהמלחמה קיימת בכל מקום, את רואה את המלחמה, ואז כשאת רואה שפתאום פה משקיעים כספים, מיליארדים על תשתיות או על רכבות, את אומרת ריבונו של עולם, על זה משקיעים כספים?
<ש': מיליארדים על רכבות?
<ש': את מי זה באמת מעניין הרכבות האלה?
<ש': את מישהו זה מעניין?
<ש': מעניין אנשים, לב לאדם.
<ש': היום בן אדם יושב ברחובות, הומלסים בתל אביב, אנשים יושבים עם הכרס השמנה שלהם ורק עושים צעקות וצרחות, אז מה תצפו?
<ש': שלא יהיו מלחמות, שלא יהיה דקירות?
<ש': זה מה שיש לי להגיד.
עליזה לביא: אנחנו נסכם?
<לילך צור בן משה: אתן צריכות ללכת כבר?
<ש': את רוצה לראות שמלות שלי?
עליזה לביא: כן, אנחנו רוצים לראות שמלות.
<לילך צור בן משה: חשבתי שתשמעו את א' גם, היא באה מזווית אחרת.
עליזה לביא: אז נשמע את א'.
עליזה לביא: כן, א'.
<א': אני א', אני פה בארץ 16 שנים.
עליזה לביא: מאיפה באת אלינו?
<א': מטשקנט, אוזבקיסטן.
<א': אני גידלתי פה בן, מכיתה א', הוא עכשיו בן 24, הוא עבר פה צבא וכל הדברים.
יהודה גליק: עלית לארץ לבד או עם המשפחה?
<א': אני עם הבעל, הוא יהודי.
<א': אני גדלתי פה.
<א': מתי אני ביקשתי ממשרד הרווחה שיעזרו לי, עזרו לי בחודש, 69 שקלים כל חודש.
<א': אני זרקתי את הדפים לפנים שלה, אמרתי תודה והלכתי לבית זונות, לשלם לבית ספר והכול, לימודים, שהוא ייצא בן אדם.
<א': עכשיו אני רוצה שהוא ילמד בחוץ לארץ, לא פה.
<א': פה המון כסף לימודים, זה דבר ראשון, שאין דרך לילדים.
<לילך צור בן משה: איך הגעת אלינו?
<א': אני הגעתי כשחברה שלי עובדת גם בבית זונות, היא אמרה לי, כשיצאתי מהגמילה, אני אלכוהוליסטית ויצאתי מגמילה והיא אמרה לי 'יש פה קורסים, את מקבלת מקצוע, לימודים ויעזרו לך'.
<א': אני אמרתי 'מה?
<א': שטויות', באתי לפה, דיברתי ובהתחלה תפרתי דברים קטנים ככה, עכשיו בגדים.
<א': תודה לשירלי, היא עזרה לי.
עליזה לביא: את השמלה שלך את תפרת?
<א': לא, שמלות אני עושה שם.
מירב בן ארי: איפה את גרה?
<א': אני גרה ב - - -, אני שילמתי שכירות 2,000 שקלים, אבל אני מקבלת 1,700 הבטחת הכנסה.
<א': זה לא מספיק, מה לאכול?
<א': מה בגדים?
<א': מה לעזור לבן?
<א': הוא עובד עכשיו כמו חמור, משלוחי פיצה.
<א': אני כל יום מפחדת שהוא באופנוע, כל יום.
<א': לא מספיק, לאן אני חוזרת?
<א': בית זונות, זהו.
<א': אני לומדת ועובדת שם, שיהיה כסף.
<לילך צור בן משה: א' היא מאוד מאוד מוכשרת, היא מאוד מאוד רוצה לעשות שינוי, כרגע מה שעוצר אותה באמת זה - - - היא התחילה רק לפני כמה חודשים אצלנו, אני מקווה שבקרוב היא תוכל להיות מועסקת כאן.
<לילך צור בן משה: בעצם אנחנו מפתחות, יש לנו כבר פעילות עסקית שאנחנו מייצרות - - -
עליזה לביא: היא למדה קורס מקצועי אצלכם?
עליזה לביא: פעם ראשונה ש - - -
<לילך צור בן משה: היא התחילה, היא לא עברה את כל הקורס.
<לילך צור בן משה: היא ממש רק בהתחלה.
מירב בן ארי: כמה זמן את פה?
<לילך צור בן משה: ממש כמה חודשים.
<לילך צור בן משה: אני מקווה שנוכל להעסיק אותה.
<לילך צור בן משה: אני הגשתי, דרך אגב, בקשה למשרד הכלכלה, יש להם מסלול של סיוע להעסקה של בעלי מוגבלויות.
<לילך צור בן משה: היא לא עונה לקריטריון הזה, כי אין לה קצבת נכות, אבל יש פה כאלה שיש להן קצבת נכות - - -
עליזה לביא: ואז את יכולה להיעזר ב - - -
מירב בן ארי: הם נותנים לעסק, מי שמעסיק חרדים ובעלי מוגבלויות.
מירב בן ארי: המעסיק מקבל כסף על כל אחד מהם.
מירב בן ארי: הרוב מקבלות קצבת ביטוח לאומי, קצבת נכות.
מירב בן ארי: היא גם אמרה שיש לה נכות לצמיתות.
<לילך צור בן משה: לשלי יש נכות.
מירב בן ארי: למה לא ל - - -
<לילך צור בן משה: אני מקווה שאנחנו נוכל להשיג, לדעתי כל מי ש - - -
מירב בן ארי: תשמעי, אני אחבר אותך לביטוח לאומי תל אביב, המנכ"ל הוא חבר טוב שלי ויהיה לך - - - אני אבקש ממנו כשאני אצא ואז תוכלו להיות איתו בקשר.
<לילך צור בן משה: אנחנו בקשר עם סעיף - - -
מירב בן ארי: אי אפשר להכניס למשרד הכלכלה, צריך פשוט לתת להם יותר הקלות בקבלת הקצבה.
מירב בן ארי: אבל לא להפוך אותם ל - - - היה לי את זה גם עם הטרנסים, שלא כולם רוצים לקבל נכות של ביטוח לאומי.
<לילך צור בן משה: מה שאנחנו אומרות כאן, זה לא צריך להיות נכות לצמיתות, צריך לתת איזה שהוא בסיס, שיהיה להם את הבסיס הזה ואז עוד עבודה בחצי משרה, כי הן גם לא יכולות לעבוד במשרה מלאה.
עליזה לביא: אם היא רוצה להשתקם והבעיה שלה היא כלכלית אנחנו לא יכולים לעמוד מהצד.
מירב בן ארי: אני יודעת, התעסקתי עם בעלי מוגבלויות וחרדים עכשיו, באיזה מפעל - - -
עליזה לביא: מה זאת אומרת תעסיקי אותה?
עליזה לביא: את תוכלי ל - - -
<לילך צור בן משה: יש לנו פעילות שממש אנחנו נותנות שירותי תפירה ותדמיתנות ללקוחות חיצוניים.
עליזה לביא: ומתי תהיה המסוגלות שלה - - -
<לילך צור בן משה: היא כבר מסוגלת, בגלל שהיא כל כך מוכשרת היא מאוד מהר למדה את זה.
<לילך צור בן משה: היא ממש - - -
עליזה לביא: כשהיא עלתה לארץ, שום הכשרה מקצועית לא הייתה בידיה?
עליזה לביא: לא למדת כלום אף פעם בחיים?
<לילך צור בן משה: בטשקנט, היה לך מקצוע?
<א': מתי אני הייתי באבטלה עבדתי בעבודה רגילה בתכשיטים ונתנו לי קורס של תופרת, יש לי דיפלומה, אבל זה היה מזמן.
<א': עכשיו חזרתי למקצוע הזה.
<א': אני מבקשת שיהיה איזה מקום, באמת.
<א': זה מקום לעזור לנו, שמישהו היה נרקומנית ואלכוהוליסטית ובזנות, כל הדברים, בנות יצאו מפה אנשים.
<א': באמת.
עליזה לביא: תודה, א', תודה רבה.
<לילך צור בן משה: נסכם?
מירב בן ארי: זה הטלפון שלך?
<לילך צור בן משה: אני אתן לך כרטיס.
עליזה לביא: אנחנו מסיימים.
עאידה תומא סלימאן: היום ה-22.
עאידה תומא סלימאן: 11.2017 ואנחנו היום בהצגת הדו"ח השנתי של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.
עאידה תומא סלימאן: אני שמחה לראות את כל אלה שהצטרפו לדיון.
עאידה תומא סלימאן: אתמול קיימה הכנסת יום מיוחד למאבק באלימות נגד נשים שיזמתי עם הוועדה.
עאידה תומא סלימאן: התקיימו ארבעה דיונים בוועדות שונות אבל בוועדה לקידום מעמד האישה אנחנו קיימנו שני דיונים שהיו חשובים ביותר.
עאידה תומא סלימאן: אחד על תקצוב ויישום התכנית הלאומית למאבק באלימות נגד נשים, התכנית הממשלתית, שידוע לכן שהיינו צריכות להאבק חצי שנה כדי להביא לאימוצה ואישורה על ידי ועדת השרים.
עאידה תומא סלימאן: אבל לצערי הרב בעת אישור התכנית שהיא תכנית כוללת, רחבה, מתייחסת גם לאכיפה, גם לטיפול, גם לחינוך, גם למניעה לא אושר לה שום תקציב.
עאידה תומא סלימאן: חלק מהמשרדים אנחנו במעקב אחרי התכנית הזו וחלק מהמשרדים התחילו ליישם ממש חלקים קטנים מהתכנית ואנחנו הצהרנו, ואני הצהרתי באופן אישי אתמול שאני לא אעבור לסדר היום עד שנבטיח שהתכנית הזו שתמחור שלה הוא 50 מיליון ₪ לשנה תקבל את התקציב הזה.
עאידה תומא סלימאן: זה נשמע מוזר מאוד שיו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת צריכה להאבק להשיג תקציב מהממשלה לתכנית ממשלתית.
עאידה תומא סלימאן: אבל כנראה זה המצב שלנו.
עאידה תומא סלימאן: אמרתי את זה אתמול ואומר את זה שוב, אנחנו 52% מאזרחי מדינת ישראל ומגיע לנו, אנחנו הנשים, שנחייה בביטחון ושהממשלה תקח אחריות על בטחוננו ושלומנו.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו גם אתמול דנו בדו"ח המיוחד שמרכז הממ"מ הפיק עבור הוועדה בבקשה שלנו על מקרי הרצח של נשים בעשור האחרון.
עאידה תומא סלימאן: ואני מזמינה את כולן להכנס לאתר הוועדה, לבדוק את שני המסמכים, אחד על הוועדה והשני על מקרי הרצח.
עאידה תומא סלימאן: שני מסמכים מקיפים.
עאידה תומא סלימאן: המסמך השני אמנם מזעזע אבל גם חושף את הפנים האמיתיות של איך אנחנו כחברה וגם כמוסדות מטפלים בנושא של רצח נשים.
עאידה תומא סלימאן: היום אנחנו בצד של עבודה מבורכת, עבודה של מאות ואולי אלפי מתנדבות ברחבי הארץ.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו בעבודה של מה שאני קוראת לו תמיד המשפחה שלי.
עאידה תומא סלימאן: שם גם גדלתי כפמניסטית במרכזי הסיוע ושם גם הובלתי שינויים בתוך החברה שלי אבל בעיקר התעמתתי עם עצמי והבנתי הרבה דברים שלא הבנתי מקודם על אלימות גם פיזית וגם מינית כלפי נשים.
עאידה תומא סלימאן: מרכזי הסיוע והעבודה המבורכת שלהם כל שנה באה לסיכום.
עאידה תומא סלימאן: כל שנה אני יודעת שאתן מרכזות את המידע, מרכזות את הסטטיסטיקה ומנסות להוסיף עוד ערך לכל המספרים ששם.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שכל מספר שנמצא בתוך הסטטיסטיקה הזו הוא סיפור חיים והוא שעות על גבי שעות של הקשבה, של הכלה, של תמיכה, של עידוד, של עימות לפעמים עם המשטרה, של עימות לפעמים עם כל מיני נותני שירות אם זה בבריאות או בבריאות הנפש או בכל מקום אחר.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו נרצה באמת לשמוע קודם כל את הדו"ח השנתי ואחר כך נתחיל להתייחס אליו.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להודיע מהתחלה, אני מבינה שיהיו עדויות ועדויות, אני לא אגיד קורבנות, עדויות של שורדות תקיפה מינית ובגלל החוק ולפי התקנון של הכנסת השמות המלאים, כי אתם יודעים, יש חוק שאוסר אפילו על קורבן או שורדת שרוצה לחשוף את השם שלה החוק מונע ממנה לחשוף את השם או כל דבר מזהה.
עאידה תומא סלימאן: ואני אומרת לכן, אני חושבת שהמטרה כנראה בימים האלה, אולי המחוקק אז רצה לגונן על האישה עצמה, במצב הקיים היום כנראה החוק, שניסו שתי חברות כנסת בשבוע שעבר לתקן אותו והקואליצייה הפילה אותו, כנראה המטרה עכשיו לשמור על חוק כזה הוא להגן על התוקף עצמו ולא על השורדת תקיפה.
עאידה תומא סלימאן: כי אם היא תרצה ואם היא החליטה לחשוף את עצמה יש לה את מלוא הזכות לחשוף את עצמה.
עאידה תומא סלימאן: אבל כנראה שיש כאלה שמפחדים שתוך כדי שהיא חושפת את עצמה היא תחשוף גם את התוקף.
עאידה תומא סלימאן: אז בפרוטוקול לא יופיעו שמות ואני מודיעה מעכשיו שכל מי שתתן עדות השם שלה יופיע בפרוטוקול לפי אותיות ראשונות וזה כמובן לכל אלה שיתנו עדות היום.
עאידה תומא סלימאן: גברת אורית סוליציאנו, מנכ"לית איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית, בבקשה גברתי.
<אורית סוליציאנו: תודה רבה ליו"ר הוועדה, עאידה תומא סלימאן, שהגיעה מהמשפחה שלנו אכן ועושה עבודה יוצאת מהכלל בתחום של קידום מעמד האישה, מניעת אלימות מינית עם ראייה מערכתית רחבת היקף שאנחנו מאוד גאות שאת כאן ושמחות שאת כאן.
<אורית סוליציאנו: תודה רבה לכל מנהלות מרכזי הסיוע שהגיעו לכאן היום מכל רחבי הארץ, צפון, דרום, מרכז.
<אורית סוליציאנו: ותודה רבה לצוות המדהים של האיגוד שבעצם כמו שאמרת הדו"ח הזה זה תוצר של עבודה של מאות או אלפי אפילו נשים וגם גברים שעושים עבודה לכל אורך השנה.
<אורית סוליציאנו: הנושא שלנו השנה הוא הנזקים הסמויים מן העין אבל אנחנו נציג כרגע קודם כל את הנתונים של מרכזי הסיוע וגם נתונים שאנחנו מלקטים מכל הרשויות ומנסים לתת להם באמת ערך מוסף ופרשנות כדי להבין את תמונת המצב של אלימות מינית בחברה הישראלית.
<אורית סוליציאנו: אז קודם כל צריך לומר שלמרכזי הסיוע הגיעו קרוב ל-50 אלף פניות בשנת 2016.
<אורית סוליציאנו: 47,900 שזה גידול של 15% בהשוואה לשנה הקודמת, זה 34% במשך חמש שנים.
<אורית סוליציאנו: ואגב אני אומרת את הנתון הזה כששמעתי שעכשיו יש איזשהי תכנית גדולה והשרה גילה גמליאל הקצתה משאבים למניעת אלימות מינית - -
עאידה תומא סלימאן: 10 מיליון ₪.
<אורית סוליציאנו: - - אז אני חושבת שהנתון הזה אומר דרשני.
<אורית סוליציאנו: הארגונים שלנו, המתנדבות והעובדות שלנו בהן הנפגעות נותנות אמון ואנחנו כולן יודעות כאן מה זה לעבוד במרכזי הסיוע להאבק על המשאבים והיה טוב אם היו עוזרים לנו להגדיל את התקציבים שהם לחלוטין לא מספיקים - - -
עאידה תומא סלימאן: טוב, יש לך זמן לנסות להשפיע, ברור שאני אנסה להשפיע כי התכנית נבנית.
עאידה תומא סלימאן: יש הקצאה תקציבית, יש תכנית ממשלתית שאין לה תקציב אבל יש תקציב של 10 מיליון שאין לו תכנית שתפותח ב-120 ימים הבאים אז יש לכם זמן לנסות להשפיע.
<אורית סוליציאנו: אנחנו יש לנו המון תכניות ובעצם המספרים האלה מעידים על האמון הרב של הנפגעות והנפגעים.
<אורית סוליציאנו: מבחינת החלוקה על פי מגדר אנחנו רואים ש-90.
<אורית סוליציאנו: 5% זה נשים, נערות וילדות.
<אורית סוליציאנו: ה-12% זה גברים, נערים וילדים.
<אורית סוליציאנו: אנחנו גם התחלנו לאסוף נתונים לגבי פגיעות באוכלוסייה הטרנסג'נדרית שהיא מאוד פגיעה ו-0.5% זה פגיעה בטרנסג'נדריות נשים ופחות מ-0.1% זה טרנסג'נדרים גברים.
<אורית סוליציאנו: על פי גיל וזה תמי הנתון הכואב ביותר, וזאת האמת שהיא גם דיי סמויה עדיין מן העין, רוב הפגיעות הן בילדות, עד גיל 18 ופחות פגיעות הן בבגרות והמערכות בישראל עדיין לא עושות מה שצריך כדי למנוע את הפגיעה.
<אורית סוליציאנו: אגב הנזקים הסמויים מן העין יש עלויות מאוד גבוהות לפגיעה מינית ואם לא מטפלים בזה כמו שצריך בילדות משאבי המדינה, מאות אלפי שקלים מוקצים לנושא.
<אורית סוליציאנו: יש כאן את פרופ' אורי ינאי שהוא מרואיין הדו"ח שלנו, הוא גם כתב על זה מאמר, הוא גם יכול לתת על זה אחר כך מידע מדעי.
<אורית סוליציאנו: חלוקה על פי גיל ומגדר וכאן אני רוצה להראות דבר מעניין.
<אורית סוליציאנו: 43% מהגברים שנפגעו, נפגעו בילדות.
<אורית סוליציאנו: אבל זה אומר מאלו שפנו אלינו, לא מסך הגברים.
<אורית סוליציאנו: כלומר, אחוז מאוד גבוה של גברים נפגעים בילדות לעומת זאת בבגרות רואים שאוכלוסיית הטרנסים שהיא במספרים מוחלטים כמובן מצומצמת אבל הם מאוד מאוד פגיעים בבגרות וגם 45.1% מהנשים נפגעו בבגרות.
עאידה תומא סלימאן: אם אני לא טועה גם בשנה שעברה הנתון הזה היה מאוד בולט שהפגיעות של ילדים בנים היא יותר גבוהה כנראה מבנות בילדות.
<אורית סוליציאנו: צריך לדייק כי זה קצת מבלבל, זה מתוך אלו שפנו אלינו.
<אורית סוליציאנו: המספרים המוחלטים של גברים שפונים אלינו זה 90% נשים ו-10% גברים אז מתוך ה-10% הרוב הגדול - - -
עאידה תומא סלימאן: אולי אני צריכה להתנסח יותר בדייקנות.
עאידה תומא סלימאן: לא שהפגיעות של הילדים אבל הסבירות שמישהו ממין זכר ייפגע מינית בילדות היא יותר מאשר בבגרות שלו.
<אורית סוליציאנו: חלוקת סוג הפגיעה, אני חושבת שכדאי להביט, יש כאן הרבה נתונים אבל 31% מהמקרים זה פגיעה מתמשכת ואנחנו יודעים שפגיעות בילדות הן פגיעות מתמשכות ואנחנו יודעים שמתוך 60% מהפונים למרכזי הסיוע הרי הם ילדים.
<אורית סוליציאנו: מה שזה אומר שהאוכלוסייה שמגיעה למרכזי הסיוע היא ההארד קור של הפגיעות.
<אורית סוליציאנו: אפרופו קמפיין Me Too שהיה עכשיו בתקשורת, הפגיעות האלו לא אומרות הרבה פעמים Me Too , זה פגיעות סמויות מן העין וסמויות מן העין הציבורית ומי שנפגע בתוך המשפחה או על ידי אנשים מוכרים פחות תעז ויעז לחשוף את הפגיעה.
<אורית סוליציאנו: לפי הקשר עם הנפגע הנתונים חוזרים על עצמם שאנחנו תמיד יודעים במרכזי הסיוע והציבור ואני מקווה מתחיל ללמוד שרוב האנשים נפגעים על ידי אדם מוכר.
<אורית סוליציאנו: 29% זה פגיעות בתוך המשפחה או על ידי קרוב משפחה וגם אחוז מאוד גבוה, 23%, על ידי ידיד, מכר או שכן.
<אורית סוליציאנו: וזה דבר מאתגר מאוד איך לחנך את הילדים להיות הרבה יותר מודעים שהם צריכים להזהר גם לא באנשים זרים.
<אורית סוליציאנו: זה אתגר מאוד מורכב להורים שאני גם חושבת שמשרד החינוך צריך לקחת לו כאתגר לחנך את אוכלוסיית ההורים.
<אורית סוליציאנו: אנחנו במרכזי הסיוע עושים את זה אבל זה לא מספיק נרחב, צריך להרחיב את זה.
<אורית סוליציאנו: מכוון שהדו"ח שלנו עוסק בנזקים הסמויים מן העין מצאנו לנכון גם להראות שאנחנו מקבלים המון המון פניות מאנשי טיפול.
<אורית סוליציאנו: 628 מהפניות הגיעו ממטפלים שביקשו להתייעץ לגבי פגיעות.
<אורית סוליציאנו: חלק מתחום בריאות הנפש, חלק מצוותים רפואיים.
<אורית סוליציאנו: הדבר הזה, הנתונים היבשים מעידים על תופעה מאוד ברורה.
<אורית סוליציאנו: אנשי צוותים רפואיים במדינת ישראל חסרי ידע מעמיק ויסודי לגבי הטיפול בפגיעה מינית.
<אורית סוליציאנו: אין מספיק תקציבים בנושא וזאת סוגייה מאוד עקרונית כי אם רוצים לזהות פגיעה בגיל צעיר, אם רוצים לעצור אותה חייבים שאנשי הבריאות ואנשי בריאות הנפש יהיו בעלי ידע.
<אורית סוליציאנו: עוד דבר שחשוב להראות כאן וזה קצה, קצה, קצה הקרחון, אלינו הגיעו 67 פניות על סם אונס.
<אורית סוליציאנו: ידוע שיש עכשיו איזשהו פיילוט של משרד הבריאות, פיילוט חשוב לאפשר 10 בדיקות של סם האונס ולשלוח אותם לחו"ל.
<אורית סוליציאנו: אני לא יודעת כמה בדיקות כאלו נאספו - - -
עאידה תומא סלימאן: דרך השער?
<אורית סוליציאנו: דרך השיער.
<אורית סוליציאנו: אבל גם אלינו 67 זה באמת מעט כי רוב הנשים או הנפגעות, כולנו יודעות, עד שההשלכות של הסם עוברות זה כבר מאוחר מדיי והן לא פונות בהכרח.
<אורית סוליציאנו: זאת גם סוגייה חברתית שהולכת ומתפתחת.
<אורית סוליציאנו: כאן יש לנו פילוח של הפגיעה לפי גיל.
<אורית סוליציאנו: אנחנו רואים שעד גיל 12 רוב הנפגעים זה היכרות עם הפוגע.
<אורית סוליציאנו: שוב אני אומרת איך אנחנו מחנכים את הילדים שלנו לשמירה על גבולות הגוף ועירנות הסביבה שהפוגעים הם מקרב הסביבה הקרובה.
<אורית סוליציאנו: נתון מאוד חשוב לכל מי ששואל למה רק עכשיו.
<אורית סוליציאנו: אלינו, למרכזי הסיוע, 47% מהפונים והפונות פנו 10 שנים ויותר אחרי הפגיעה וזה הנתון שמעיד על הקושי והשיהוי בדיווח.
<אורית סוליציאנו: בפגיעה בבני נוער יש כמה דברים שרצינו להטות זרקור.
<אורית סוליציאנו: יש לנו גידול בפניות דווקא על תקיפה מינית קבוצתית.
<אורית סוליציאנו: זאת אומרת, יותר נכון צריך להגיד ככה, 9% ממי שעבר אונס קבוצתי נפגע בגיל הזה של 13-18 ולא בבגרות.
<אורית סוליציאנו: והתופעה של אונס קבוצתי היא תופעה שיש לה הסברים מגוונים וכמובן יש כאן עוד זרקור שצריך להפנות למערכת החינוך איך להתמודד עם התופעה הזאת שמושפעת מפורנוגרפיה וצפייה בסרטים אלימים, משחקים אלימים וכו'.
<אורית סוליציאנו: יש לנו גם גידול בכלל לאט לאט יש יותר ויותר פניות על פגיעה מעבירות של פרסום תמונות ומידע.
<אורית סוליציאנו: כמובן בגיל הנעורים זה גיל שיש בו סכנה גדולה של פגיעה על ידי הפצת תמונות.
<אורית סוליציאנו: כולם מצטלמים היום סלפי בכל מיני מצבים בלי להיות ערים לסכנה הגבוהה בעניין הזה.
<אורית סוליציאנו: פגיעה בבגרות - אנחנו רואים שרוב הפגיעות בבגרות הן בתוך יחסי העבודה והצבא זה אחד מהדברים שאני עדיין רואה וזה אחת מהקריאות שלנו לשנה זו, איפה האחריות של הארגונים לייצר סביבה מוגנת.