GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<נ': לאט לאט גם פחות קליינטים, פחות יופי, השימוש של סמים עושה את העבודה פי שניים יותר מהר, כאילו היופי הולך, השיניים הולכות, לאט לאט לאט ב-2009 הגעתי למצב שלא הייתה לי דירה, לא היה לי שום דבר והייתי ברחוב, ב-2006 כבר הייתי ברחוב, בקרטונים, שימוש בזנות של רחוב, הר ציון, תחנה מרכזית, בורסה, תל ברוך, המקומות האלה.
<נ': ואיזה יום אחד - - - לא היינו מאמינים, אני במיוחד לא הייתי מאמינה שאני יכולה לצאת.
<נ': אני כל כך הייתי מאמינה שמגיע לי את החיים האלה שלא חשבתי.
<נ': אני עברתי המון גמילות ולא הסתדרתי, לא היה משהו מעל הגמילות שהייתי הולכת למקומות כמו קהילות, לא מסתדרת שם, הטיפול שהיה בקהילה לא היה נוגע בדברים של פעם, אני עוד פעם אומרת פעם, הוא לא היה נוגע בדברים של זונות וזה המחלה שלנו שיושבת פה.
<נ': לא רק סם, גם זנות.
<נ': אני מכורה לזנות, אני מכורה לשווה ואני מכורה למבטים של אנשים וההליכה שלי וללכת לא במקום שהולכים אנשים, שהולכת בכביש, איפה שנוסעים הרכבים, לזה הייתי מכורה.
<נ': וזה מאוד קשה, שם, על יד הגברים, כשאת יושבת בקהילה עם הגברים את פוחדת להגיד את הדבר הזה, יש לך בושה להגיד שאת זונה ו - - - ב-2009, אני חושבת פעם ראשונה באנו לדירת חירום ואמרו לנו שיש דירה כזאת, באנו, הסתכלנו.
<נ': לאט לאט לאט הגענו לדירה, לקחנו את הדירה כמו בית, כאילו לא חשבתי ללכת לגמילה ולא חשבתי שום דבר וזה היה עבודה איתי, אם אני לא מאמינה על עצמי, זה כאילו אני אומרת די איקס, אני שמתי על עצמי איקס גדול שאני אמות ממזרק.
<נ': אלה היו המילים שלי.
<נ': גם בתי סוהר עברתי, לא אחד ולא שניים, ארבע שנים בבית סוהר.
<נ': אני לא יכולה להגיד איזה יום אחד, זה היה שנה-שנתיים שכל החברות שלי מתו, מהחברות שהיו איתי נשארו אולי אחת או שתיים וזהו.
<נעמה ריבלין: לוח המודעות שלהן תלוי אצלנו בדירה.
<נ': וזה גם היה משהו.
<נ': גם מזה התחלתי להיות סוחרת סמים, פלוס, זנות וסמים והכול פלוס סוחרת סמים וגניבות והכול.
<נ': לא יודעת, אני לא יכולה להגיד שזה פתאום היה, זה היה זמן, אבל אמרתי שאני חייבת לעשות עם עצמי משהו, כאילו מוות זה מוות, זה בטוח, כאילו את רואה את זה, את לא מדמיינת, את רואה.
<נ': כל יום יש מישהי שאת פותחת עיניים והיא מתה לידך ואת רואה את זה, זה החיים שלך.
<נ': אז פעם ראשונה באתי מבית סוהר לפה, הייתי פה חודש, אבל כבר הבנתי בפעם הבאה שהיה לי עוד סיבוב שנה, אבל ידעתי בטוח שרק פה אני יכולה לעשות את הטיפול עם עצמי, במיוחד שפה פתחתי על הזנות ועל החיים שלי ואף אחד לא אמר לי 'וואו' ושמעו אותי וקיבלו אותי איך שאני וזה היה בית.
עליזה לביא: איך הגעת למקום של להיות מדריכה, תומכת?
<נ': אני הגעתי להיות מדריכה, זה היה מצחיק, אבל כשהגעתי לפה והתחלתי לעשות טיפול ועברתי פה טיפול שנתיים, מהיום הראשון אני אמרתי שאני רוצה להיות מדריכה.
<נ': זה היה מצחיק, הרגע הגעתי, הרגע סמים והכול, מצחיק מצחיק, אבל חיכיתי הרבה זמן עד שקיבלו אותי לדירה ואני ידעתי - - -
<נעמה ריבלין: שנה הוסטל ושנה דירת מעבר.
<נ': דירת חירום זה את יושבת מול הסמים, מול הסטלות, את מתנהגת כל הזמן עם החיים שעברת ואני לפעמים גם מתלבשת על עצמי איך אני הייתי שם, איך אני הייתי עם פרצוף בצלחת בתוך הגבינה, ככה הייתי נרדמת.
<נ': אבל זה מה שיכול לעשות לי את הקו להיות פסל בחיים, כאילו לא לעשות - - - לא לזוז.
<נ': אסור לי לקחת שתייה, אסור לי לקחת טיפה, משהו, כדור, אסור לי, אבל בשביל לדעת שאסור אני צריכה לראות את זה מול העיניים כל הזמן.
עליזה לביא: איפה את היום?
<נ': אני גם עובדת עם כלבים, שזה חוסר האהבה ברמה, עמותת גג לחיות בחולון.
<נ': אני גם מנהלת שם, כאילו זה שני דברים שאני אוהבת לעשות, אני חולה על הדבר, אני חיה עם זה.
מירב בן ארי: את גרה פה?
<נ': אני גרה ב - - -, משכירה דירה.
<נ': אני כבר חמש שנים אוטוטו נקייה.
<נעמה ריבלין: נ' סיימה את כל השיקום ש'סלעית' יכולה להציע, היא הייתה בדירת חירום תקופה ארוכה, מ-2009 - - -
<נ': עד 2012.
<נעמה ריבלין: שזה ככה, הרבה פעמים אומרים לנו דירת חירום, זה אולי חירום, אבל אנחנו מלוות נשים גם שנים.
<נעמה ריבלין: היא הגיעה להוסטל, עשתה שנה הוסטל - - -
<נ': שנה וחצי וחצי שנה - - -
<נעמה ריבלין: ושנה עוד בדירת מעבר שלנו, היא סיימה בהצלחה דרך המעסיק הידיד.
<נעמה ריבלין: היא באמת עבדה במקום מאוד מרגש, היא הייתה עם כלבים.
<נעמה ריבלין: דרך אגב עשו כתבה עליה בטלוויזיה על העבודה שלה עם כלבים ולפני שנתיים היא התחילה להיות מדריכה והיא הראשונה מבוגרות 'סלעית' שהתחילה לעבוד ב'סלעית'.
<נעמה ריבלין: יש לנו עוד ארבע, בסך הכול חמש, אבל אי אפשר לקחת לנ' את הפעם הראשונה שהיא באמת עברה את השינוי מלהיות מטופלת ב'סלעית' להיות מדריכה.
מירב בן ארי: ואת שוכרת דירה לבד?
<נ': כן.
מירב בן ארי: ואיך החיים שלך עכשיו?
מירב בן ארי: החיים האישיים?
מירב בן ארי: אין, כמו שע' אמרה כאן, שלפעמים יש געגועים?
<נ': עדיין, אני יכולה להגיד לך, עדיין, כמו שאני הייתי שמונה חודשים, כן.
<נ': כל שנה, כמה שיש, דיברנו היום על המשקל, מה יש לך להפסיד, עכשיו יש לי להפסיד הרבה דברים, עבודה, חברים, בן זוג, להפסיד יש משקל מאוד כבד.
<נ': כאילו אם אני לוקחת עכשיו כוס אני צריכה לדעת מה אני מפסידה.
<נ': וזה חשוב.
<נ': וגם דירת החירום, במיוחד לי, במיוחד, אני יודעת, תוך שנייה, אני אומרת לך חודש שאני שם - - -
מירב בן ארי: כן, כמה זמן לוקח לעלות ולהשתקם וכמה קל, בשניות אתה חוזר אחורה.
עליזה לביא: אנחנו נסכם, כי אחר כך צריכים להמשיך את הסיור.
<נעמה ריבלין: טוב, אחרי שהן מדברות אין הרבה מה לסכם חוץ מ - - - אני חושבת שהן חזרו על המילה - - -
עליזה לביא: אני חושבת שהדבר הכי חשוב שתעבדי זה הבנות שמסתכלות עלייך עכשיו ויודעות שאפשר לצאת.
<נ': זה גם בדירת החירום, הם מכירים אותי, עוד שם, בכיסא ובמיטות איתם ביחד ושימוש איתם ביחד, וכשהם רואים אותי זה בשבילם מנורה שכן.
<נ': זה היה כזה איקס שלא היו מאמינים שנ' בחיים שלה עוד מדריכה, כבר לא מדברים על - - - מדריכה, כאילו אין מצב.
<נ': ובשבילם שאני כל הזמן יושבת איתם ומדברת, אני מדברת כמעט כל ערב עם בנות, זה בשבילם משהו.
מירב בן ארי: זה ממש מנטורית.
<נ': זה דוגמה וזה אפשרי.
<נ': זה כיף.
<נעמה ריבלין: אז אני באמת אסכם ואומר שאני חושבת שצוות ההדרכה, מבחינתנו המנטוריות הן באמת מקור השראה ומודל, גם עבורנו, הן נותנות לנו את הכוח שזה אפשרי, וגם עבור הנשים.
<נעמה ריבלין: אני חושבת שהמילה בית חזרה כמעט מכולן, שאפילו דירת החירום הכי כאוטית שיכולה להיות הופכת להיות בית וההוסטל הוא בית.
<נעמה ריבלין: ואם התחלנו את המקום שהפגיעה התחילה מהבית אז התיקון צריך להיות דרך בית, נפשי ורגשי, ובאמת הטיפול והשיקום הוא דרך קשר, דרך היחסים, כי המקום שבו נפגע - - - הפגיעה המינית היא לא הכואבת, אלא התחושה של ההפקרה והתחושה שאת לא שווה שום דבר חוץ מהגוף שלך ופה באמת הן לומדות מחדש שהן שוות, והן באמת באמת מדהימות ושוות ורק אם נושיט יד אז השמים הם הגבול מבחינתנו.
<נעמה ריבלין: יש עוד הרבה דברים שצריך לפתוח, חסמים, אני באמת מרגישה שהוועדה בכנסת והוועדות הן מקור בשבילנו להביא את הבעיות שעוד צריך לפתח ולייצר עבור זה שיהיה להם באמת בית מתאים.
<נעמה ריבלין: וגם אם כשלנו בבתים הראשונים וגם אם לעבוד עם משרד החינוך, כדי לזהות עוד קודם, יותר נכון, לאתר נשים עוד בתחילת הדרך לפני שהתהליך הוא ארוך ומייגע.
<נעמה ריבלין: אתן רוצות להגיד משהו, לסיכום, להגיד להנגיש?
עליזה לביא: אתן רוצות אולי לבקש, להציע?
עליזה לביא: מהניסיון שלכן?
עליזה לביא: אולי דברים שאתן רואות שחסרים?
עליזה לביא: גם אם לא עכשיו, אתן מוזמנות תמיד להפנות את תשומת לבנו.
עליזה לביא: אתן חיות את המציאות, אתן רואות אותה, אתן מרגישות אותה.
<ע': שיסגרו בתי זונות?
<נעמה ריבלין: תגידי את זה.
עליזה לביא: מה, שיסגרו בתי זונות?
<ע': אני כבר חוזרת על עצמי.
עליזה לביא: שיסגרו?
<נ': כן, אני חושבת שהחוק של זנות צריך להיות - - - אתם צריכים להבין, לדוגמה אני רואה עכשיו כמה בנות צעירות, 16, 17, באות לזנות, באמת אני יודעת מה עובר, היא לא יוצאת מזנות תוך יום, יומיים, שלושה, גם שנה-שנתיים היא לא יוצאת משם.
<נ': היא יוצא אולי אחרי 10, 15 שנה, אולי.
עליזה לביא: מי זה הבנות האלה שמגיעות?
<נ': מ'עלם'.
<נ': הן באות אצלנו, יש הרבה בנות שבאות אלינו לדירת החירום ואנחנו רואים אותן.
עליזה לביא: ספרי לי מי הן, הן תלמידות בית ספר?
<נ': זה בדיוק נ' 2.
<נ': הבחורות שלא מצאו אותן בבית, חוסר אהבה בבית, הן יוצאות החוצה, הן מסתובבות בחוץ.
<נ': שתייה, זה וזה, אין להן איפה להיות, הן גרות בחוץ.
<קריאה: הן לומדות במסגרות חינוכיות?
<קריאה: את יודעת להגיד לנו אם הן נמצאות במסגרות חינוכיות?
<נ': כרגע אני יודעת שהן ב'עלם', אבל הן באות מ - - -
מירב בן ארי: יש, ראינו אותן גם ב'מישהו לרוץ איתו'.
מירב בן ארי: יש בנות שהן גם בבית ספר.
מירב בן ארי: יש מישהי שסיפרה שם שבשביל לפטופ שמישהו קנה לה, תלמידה, והיא חזרה לבית הספר עם הלפטופ.
מירב בן ארי: ההורים לא שואלים, עובדים כל היום או לא מתייחסים, כמו שהן אמרו כאן, חוסר באהבה, חוסר באכפתיות.
מירב בן ארי: היא גם זנות שהיא לא בדירות, אלא בתוך בית הספר, או באינטרנט או ב - - - איך היא אמרה?
מירב בן ארי: בסוף מגיעים לרחוב, לא בהתחלה.
מירב בן ארי: בהתחלה מגיעים לכל מיני מקומות אחרים.
עליזה לביא: הסיפור הזה שעכשיו המשטרה חשפה, עם אותה בחורה בת 25 שמגיל התיכון הפעילה חברות שלה.
עליזה לביא: זה סיפור, עבודה מדהימה שלכם.
<נעמה ריבלין: אין לנו זמן, אבל אני חייבת רק לומר שכשקראתי את הסיפור התקוממתי - - -
מירב בן ארי: איזה סיפור?
<נעמה ריבלין: על הבחורה והבחור.
<נעמה ריבלין: אבל הנה, אנחנו כולנו זוכרים שזה בחורה בת 25, יש שם גבר ואישה שנאשמו.
<נעמה ריבלין: זה כתב אישום על גבר ואישה, נכון?
<נעמה ריבלין: בפרונט זאת האישה.
עליזה לביא: ככה הוצג בכתבה.
עליזה לביא: היא הפעילה והוא הצטרף אחר כך.
עליזה לביא: היא הפעילה את החברות שלה בבית הספר.
<נעמה ריבלין: ואני חותמת שהיא הקוף.
<נעמה ריבלין: מה שהיא עשתה והיא צריכה לתת את הדין, אני לא אומרת, אבל ברור לי מעל כל ספק שלא היא הגורם המפעיל, בוודאי לא לבד, אבל בפרונט נורא קל לשים את האישה והיא בת 25 והיא - - -
מירב בן ארי: למה את חושבת ש - - -
<נעמה ריבלין: כי זה ככה כל העולם העברייני עובד.
עליזה לביא: אני לא התרשמתי, אני קראתי את זה שלוש פעמים.
עליזה לביא: אני חייבת לומר לך שהבנתי שהיא המוח, כולל המוח הטכנולוגי, השיטות שם שהיא הפעילה את האנשים.
<נעמה ריבלין: אז אני אומרת - - -
<דניאל לבב ארי: יש פערים תמיד בין מה שקורה במציאות, לפחות מהניסיון שלי, שאני מעורב בהרבה חקירות מתוקשרות, לבין מה שיש בתקשורת.
<דניאל לבב ארי: קשה לדעת מה היה באמת לפי כתבה בעיתון.
עליזה לביא: אנחנו נשמח ללמוד ממה שאנחנו יכולים - - -
<דניאל לבב ארי: הכתב רוצה לפרסם, רייטינג.
<נעמה ריבלין: והרייטינג זה שהיא אישה.
<דניאל לבב ארי: אז הוא מכניס כמה מילים, כמה אי דיוקים - - -
עליזה לביא: אני אשמח אם נוכל לקבל - - -
<נעמה ריבלין: אולי באמת, מה שע' סיפרה זה - - - תגידי על זה משהו.
<ע': רק בהקשר הזה, עברתי אצל הרבה סרסוריות, היחידה שהכרתי שהיא עצמאית, בקשר לשנייה כבר אפילו התעורר ספק, היחידה עינת הראל.
מירב בן ארי: מי זאת?
מירב בן ארי: אנחנו אמורים לדעת מי זאת?
<ע': המדאם שחייבת מיליונים.
<דניאל לבב ארי: 47 מיליון.
מירב בן ארי: נכון, עשו עליה כתבה.
<ע': לא קיים בן אדם שלא מכיר את - - -
<נעמה ריבלין: ומה זה כל השאר?
<נעמה ריבלין: בואי תגידי.
<ע': כל השאר זה תמיד את מגיעה ומתדרכים אותך.
מירב בן ארי: שהיא כאילו בפרונט, אבל יש לה מישהו שמפעיל.
<ע': יש גבר, אם זה גבר שבא לאסוף את הכסף, או גבר שמרחוק מדבר איתך.
<ע': המשפט שהיה של יצחק שדה, עם נוי חדד - - -
<דניאל לבב ארי: כבוד השופט הרמלין.
<ע': כן, זה לא באמת נוי חדד עובדת, נוי חדד היא כאילו - - -
עליזה לביא: שעכשיו הגיש נגדי תלונה.
<ע': היא כלום שם.
<דניאל לבב ארי: כן, זה אחד עורכי הדין שם.
עליזה לביא: מאיפה אתה יודע?
<דניאל לבב ארי: יוסי, אחד מעורכי הדין שם, סיפר לי - - -
<שי גרוץ: זה המלכוד 22.
<שי גרוץ: הבנות - - - הנשים הן קורבנות, לנו יש קושי ראייתי, אנחנו מבינים שהן קורבנות.
<שי גרוץ: תמיד אנחנו נתקלים באיזה מחסום.
<ע': אני אמרתי ואמרתי את זה גם לשי, אני הייתי מוכנה לעשות הכול - - - בתנאי שאני יודעת שאני לא אפגע אחרי זה.
<שי גרוץ: אבל זו בעיה, אנחנו הולכים לפרקליטות עם תיק ואז אומרים 'רק שלוש נשים פתחו, על הסרסור יש עשר נשים שאומרות שהוא לא שהמנהל.
<שי גרוץ: אנחנו לא יכולים ללכת עם זה לבית משפט', הסיכוי שכל הנשים בבית בושת יבואו ויגידו 'כן, זה הסרסור'.
<ע': למה כולן?
<ע': שלוש זה לא מספיק?
<שי גרוץ: זה מה שהפרקליט אומר, אני מביא לו את כל חומר הראיות.
<נעמה ריבלין: אבל אני חושבת שבאמת גם אחרי הדיון בכנסת, דיברה איתי ע' על זה, זה עורר בה, היא אומרת 'אין מצב שהייתי פותחת בתחנת המשטרה על הסרסורים שלי, אני מפחדת, מה, אתם באמת מצפים שאני - - -
מירב בן ארי: ברור, הם הרבה יותר חזקים ממנה.
<ע': אז אנחנו בבעיה אם אנחנו מחכים להם.
<שי גרוץ: - - - אמרתי, אם אתם מכירים, הבנות הן קורבנות, אני חוקר אותן בעדות פתוחה והכול, הן קורבנות עבירה.
<שי גרוץ: אני רוצה להגיע לסרסורים, אם אתם מכירים את הסרסורים אז תגידו לנו, תעזרו לנו.
<שי גרוץ: תעזרו לבנות.
עליזה לביא: בקיצור, התלונה שעולה נגדי זה שהצעתי לך להחליף אותו.
<שי גרוץ: לא לה.
<נעמה ריבלין: לא לה, אמרת את זה להדר.
<ע': לא יודעת.
<ע': אותי, אני יודעת ששלחת אותי ללמוד משפטים.
עליזה לביא: לא, אמרתי את זה לך, אל תבלבלי אותי.
עליזה לביא: כשאמרתי לך בסוף, אמרתי לה ואני אומרת לך עכשיו, לכי ללמוד משפטים.
<נעמה ריבלין: היא יכולה - - -
עליזה לביא: מה זה היא יכולה?
עליזה לביא: היא תלך.
<נעמה ריבלין: היא בתהליך, את יכולה להגיע גם לזה.
<נעמה ריבלין: דרך אגב, היא מנהלת מדהים, יש לה את זה.
<נעמה ריבלין: אבל אני רוצה להבין, מי הגיש תלונה?
עליזה לביא: עורך דין שי גלילי, שאמרתי לה את המשפט הזה, ללכת להחליף את השופט.
<נעמה ריבלין: על מה הוא הגיש תלונה?
עליזה לביא: אני אתן לך לקרוא אחר כך, בוועדת האתיקה.
<שי גרוץ: רק אני רוצה להדגיש פה בפורום הזה, אני מקווה ש - - - שיתוף הפעולה בתחנות המשטרה של הבנות בזנות הוא אפסי.
<שי גרוץ: אנחנו לא מחפשים את הבנות, תעבירו את המסר הזה לבנות, אנחנו מחפשים את הסרסורים.
<שי גרוץ: כדי שאנחנו נגיע לסרסורים וכדי שנסגור את בתי הבושת בתל אביב אנחנו צריכים את שיתף הפעולה שלכם, שלכן, איתנו.
<נעמה ריבלין: אמרתי את זה בכנסת ואני אומרת שוב, זה בעייתי לשים על אישה בזנות, שעדיין לכודה, בחובות, תלויה בסרסורים שלה וגם בפחד מהם, את המקום הזה של לסגור.
<נעמה ריבלין: צריך להיות יצירתיים ולמצוא דרך להגיע לסרסורים דרך ה-IP של המחשבים ועוד המון דברים ומודיעין ואולי גם עזרה בהמשך, אבל אי אפשר לשים את זה על העדות של האישה.
<שי גרוץ: בלי שיתוף פעולה זה - - -
<קריאה: נעמה, אני רוצה לומר עוד משהו.
<קריאה: יש מכון להשתלמות שופטים ומכון להשתלמות פרקליטים, יועצים משפטיים, שניהם במשרד המשפטים, הייתי בפרקליטות בעבר, פלילית, אני חושבת שיש חשיבות מאוד גדולה לחשוף גם פרקליטים וגם שופטים לצדדים החברתיים האזרחיים של מה שמובא בפניהם ככתבי אישום.
<קריאה: חסר המון המון ידע - - -
<נעמה ריבלין: אז אני אגיד על זה מילה.
<נעמה ריבלין: את מתפרצת לדלת פתוחה, אבל סגורה.
<נעמה ריבלין: מבחינתנו היא פתוחה, אבל להגיע למכון של השתלמויות שופטים, שופטים מאוד מאוד מאוד, אי אפשר לחייב שופט לקבל הכשרות, גם כל נושא חדש הם אומרים, 'אז בסדר, אז גם על הנושא הזה והנושא הזה' ואין סוף נושאים שצריך ללמד שופטים.
<נעמה ריבלין: כן יש שופט, נויטל, שכבר פעם שנייה מזמין אותנו להכשרות, אבל זה מאוד קשה.
<נעמה ריבלין: על הכשרות שופטים דיברנו הרבה.
עליזה לביא: (בסיור ב'הופכות את היוצרות')
עליזה לביא: חברים, אנחנו באנו ממש לזמן קצר.
עליזה לביא: היינו בדירה ולאחר מכן בהוסטל וראינו גם את הפעילות שלכם מולם בתעסוקה.
עליזה לביא: לי קוראים עליזה לביא, חברת הכנסת מירב בן ארי, חבר הכנסת יהודה גליק, שהספקתם להכיר.
עליזה לביא: אנחנו לא נחזור עכשיו על כל הצוות כי זה ייקח לנו זמן, אבל אנחנו נמצאים פה עם צוות מקצועי, משרד הבריאות, משרד החינוך, הצוות שלי, כנסת, עבודה ורווחה, משטרה, וכל מי שלא הזכרתי, אריאלה, מנהלת הוועדה.
עליזה לביא: אנחנו בסיור מקצועי, סיור רשמי של הכנסת, פרוטוקול, באנו לבוא, לשמוע, ללמוד, להוקיר את העבודה הנהדרת שלכם ולראות איך אנחנו יכולים לעזור.
<לילך צור בן משה: קודם כל תודה רבה שבאתם, זה לא מובן מאליו ואני שמחה שאתם מכבדים אותנו בביקור הזה ואני גם בטוחה שיהיו לו פירות, כמו שאני מכירה אותך ואת פועלך.
<לילך צור בן משה: 'הופכות את היוצרות' זו עמותה שמקדמת העצמה כלכלית ותעסוקה והכשרה מקצועית לנשים שיוצאות ממעגל הזנות, התמכרות.
<לילך צור בן משה: במעגל הזה, אתם בטח יודעות ויודעים, אפשר לכלול גם נגמלות מסמים, אסירות משוחררות, כולן נמצאות באותו מעגל.
<לילך צור בן משה: אנחנו עובדות עם ארגונים ממש מגוונים, בין 10 ל-15 ארגונים, כולל כמובן את 'סלעית', לוינסקי.
<לילך צור בן משה: יש לנו מקום גם בחיפה, עם 'אופק נשי' והניידת, אנחנו עובדות גם עם תלם, שזו היחידה לאסירה משוחררת, עם מרפאת אדלסון, שזו מרפאה למכורות, מרפאת מתדון באיכילוב, אנחנו עובדות עם מרכז יום רוטשילד ועוד כהנה וכהנה ארגונים דומים.
<לילך צור בן משה: הנשים שמגיעות הנה קודם כל מתחילות בהכשרה מקצועית, זה השער שדרכו אנחנו מאמינות שאפשר להתחיל באיזה שהוא תהליך שיקומי.
<לילך צור בן משה: כשאני אומרת אפשר להתחיל זה אומר שמגיעות הנה גם נשים שהן עדיין נמצאות עמוק בתוך הזנות.
<לילך צור בן משה: אנחנו לא דורשות הפסקה מיידית של הזנות, או של משהו נלווה לה, אלא אנחנו מאמינות שדווקא העשייה פה, היצירה, התהליך של בניית יכולת יגלה, כל אחת תגלה בעצמה את הכוחות וגם את המוטיבציה בכלל לצאת מהזנות.
<לילך צור בן משה: אז יש פה רצף, גם של נשים שנמצאות ממש בתוך המעגל עמוק וגם כאלה שכבר עברו שיקום ראשוני, גם טיפול פסיכוסוציאלי, גמילה, למעשה על כל הרצף.
מירב בן ארי: רק תגידי מהתחלה איך הן מגיעות אליכם?
<לילך צור בן משה: הן מופנות גם על ידי הארגונים, היום כבר הן מגיעות הרבה מפה לאוזן, אפשר לחלק את זה ממש חצי חצי, חצי מופנות על ידי הארגונים ואז יכול להיות שהן נמצאות שם בתהליך של שיקום.
<לילך צור בן משה: יש שתי אפשרויות להיכנס לכאן, להיכנס לעולם המקצועי, להיכנס לעולם שבו אפשר גם ללמוד מקצוע, אבל גם להתחיל באיזה שהוא תהליך של הכרת יכולות, של בניית אמון, של בניית ביטחון עצמי, ואז יש לנו קורס מקצועי שהוא מוכר על ידי ביטוח לאומי כשיקום תעסוקתי ומי שמסיימת אותו יכולה לעבוד בתפירה, תדמיתנות, כל אחת תלוי ביכולות שלה.
<לילך צור בן משה: גם בעצם היא רוכשת מקצוע וגם רוכשת את היכולת להיות מועסקת.
<לילך צור בן משה: אנחנו מקום שמדמה גם בלימודים שלו מקום תעסוקה.
<לילך צור בן משה: עצם זה שמי שמגיעה הנה מתחילה להיכנס לאיזה שהוא סדר יום, אפילו אם היא בזנות, היא יכולה להגיע הנה, שלוש-ארבע פעמים בשבוע, לקום בבוקר, להתלבש, להגיע למקום שמכבד אותה, למקום שיש בו גם ארוחה בצהריים, למקום שהיא יכולה להיעזר בו מכל מיני בחינות.
<לילך צור בן משה: כמובן שאת כל ההכשרה מלווה גם איזה שהוא סיוע פסיכוסוציאלי.
<לילך צור בן משה: יש פה את לימור שהיא אחראית על התחום הטיפולי.
<לילך צור בן משה: אנחנו מלוות את ההכשרה בשיחות, במיפוי של צרכים.
<לילך צור בן משה: מי שמטופלת בארגונים אחרים ממשיכה לקבל את הסיוע הזה בארגונים אחרים, מי שלא, או שאנחנו מפנים אותה לארגון אחר שנותן טיפול, או שהיא מטופלת כאן.
<לילך צור בן משה: אנחנו גם מקבלות כל שנה סטודנטיות לפרקטיקום שמסייעות לנו גם בזה.
<לילך צור בן משה: יש פה את שירי, שהיא אחראית על כל ההכשרה המקצועית ומלווה מהרגע הראשון שהן מגיעות הנה מבחינה מקצועית ועד כמה שנים אחרי שהן סיימו קורס ואנחנו מפעילות כאן תכנית של חממה עסקית קטנה.
<לילך צור בן משה: יש נשים שיצרו כבר לעצמן עסק שלם, זה יכול להיות ליין של דברים, מותג משל עצמן, שלי למשל, והתחילו ממש לעסוק כמעצבות.
עליזה לביא: מתי קמה העמותה?
<לילך צור בן משה: העמותה קמה ב-2011, המקום הזה נפתח ב-2013, ממש עכשיו חגגנו - - -
עליזה לביא: מי הקים את העמותה?
<לילך צור בן משה: אני הקמתי אותה.
<לילך צור בן משה: מהר מאוד - - -
עליזה לביא: מאיפה התקציב?
<לילך צור בן משה: תרומות בלבד.
<לילך צור בן משה: בהתחלה אין תקציב, היום אנחנו ממומנות על ידי קרנות בארצות הברית ובישראל.
<לילך צור בן משה: התקציב הוא תמיד בעיה.
עליזה לביא: את צריכה לעבוד בזה, את צריכה לעשות פניות ו - - -
<לילך צור בן משה: בהחלט.
<לילך צור בן משה: הכשרה מקצועית בתפירה ותדמיתנות.
מירב בן ארי: אתן עושות בגדים?
<לילך צור בן משה: גם בגדים.
מירב בן ארי: ואתן מוכרות אותן?
<לילך צור בן משה: גם מוכרות.
מירב בן ארי: ומזה גם מרוויחים?
מירב בן ארי: זה עסק חברתי.
<ש': הן עדיין לא מגיעות ל-5,000 שקל בחודש.
<ש': עדיין לא.
מירב בן ארי: אל תדאגי, יש מעצבות שמוכרות שמלה ב-5,000 שקל.
<ש': הייתה לנו תצוגת אופנה לפני חודש, עשיתי בשעה 2,250.
<ש': תני לי ככה פעם בחודש, פעמיים, אני אהיה מבסוטית.
<ש': במקום ללכת, את יודעת, למרות שאצלי הסיפור הוא שונה.
<לילך צור בן משה: הייתה לנו ממש חודש תצוגה.
עליזה לביא: ככה מיכל הגיעה אליכם.
מירב בן ארי: חבל שלא ידענו.
<לילך צור בן משה: בשנה הבאה תגיעו, זו כבר שנה שנייה שעשינו את זה.
<לילך צור בן משה: זה אירוע מאוד מרשים.
<לילך צור בן משה: השנה עשינו את זה ב'הבימה', השחקניות של 'הבימה' הציגו את השמלות.
עליזה לביא: לימור עוזרת לנו להביא עוד גופים.
מירב בן ארי: את צריכה להגיד את זה לוועדה לקידום מעמד האישה - - -
עליזה לביא: עכשיו היא כבר מוזמנת לדיונים של - - -
<לילך צור בן משה: בשנה הבאה אתם תהיו, זה בטוח.
מירב בן ארי: מה עם תקציב תמיכות של העירייה?
<לילך צור בן משה: תקציב תמיכות של העירייה מגיע בצורת פטור מארנונה.
מירב בן ארי: ויש לך עוד תמיכות מהמדינה?
<לילך צור בן משה: מהעירייה לא.
<לילך צור בן משה: מהמדינה כרגע לא, אני הגשתי בקשה, אנחנו כרגע בתהליך מול ביטוח לאומי, מול הקרן למפעלים מיוחדים, שזה באמת מאוד מתאים, אנחנו ממש בבניית התכנית.
<לילך צור בן משה: אנחנו עובדות יחד איתם עכשיו ובעצם הדבר שחסר הוא הגושפנקה הסופית של משרד הרווחה.
<לילך צור בן משה: ביטוח לאומי יכול לממן אותנו שנתיים, אבל הרעיון הוא אחר כך - - -
עליזה לביא: משרד הרווחה לא איתנו, היא עזבה אותנו.
<לילך צור בן משה: אני רואה פה את יעל.
עליזה לביא: יעל פה, כן.
<לילך צור בן משה: האמת היא שבשבוע הבא יש לנו פגישה עם אפרת שרעבי ו - - -
<קריאה: ומריה.
מירב בן ארי: מריה מטפלת בדרי רחוב.
<קריאה: כן, הן הולכות ביחד לביטוח לאומי בעניין הזה.
מירב בן ארי: אצל מי בביטוח לאומי?
מירב בן ארי: אצל המנכ"ל או בקרן?
<לילך צור בן משה: לא, בקרן, מנכ"לית הקרן.
עליזה לביא: אבל אפרת זה מצוין.
<לילך צור בן משה: אפרת, מאוד רציתי שהיא תגיע היום, היא אמרה שהיא לא יכולה, אבל היא כן מעוניינת לעזור.
<לילך צור בן משה: זה הדבר שמאוד יכול - - - כי הרעיון הוא לפתח - - - אנחנו ארגון שצמח מכאילו כלום, אני לא באתי מכסף, אף אחד אחת פה לא באה מכסף, אנחנו עובדות במשכורות מאוד מאוד צנועות, משקיעות המון, זה המון רצון טוב, יש פה גם המון מתנדבות מקצועיות בסטודיו ועדיין זה מודל שאנחנו רואות שהוא כבר עובד, יש פה דוגמאות חיות לזה שהוא עובד.
<לילך צור בן משה: אנחנו פתחנו בחיפה גם סטודיו לפני שנה בדיוק שהוא ממש בתוך 'אופק נשי'.
<לילך צור בן משה: זה מודל קצת אחר, כי אנחנו משרתות את המטופלות של 'אופק נשי' וזה אומר שמי שמגיעה אלינו היא באמת כבר בשיקום וגם שם אנחנו עושות תכנית של ליווי עסקי.
<לילך צור בן משה: ליווי עסקי זה מתחיל, זה לא רק לפתוח עסק, זה גם להתחיל לחשוב במונחים של הכנסות והוצאות, במונחים של איזה שהיא מסגרת תקציבית של חודש, לדעת כמה אני מכניסה בחודש, כמה אני מוציאה, זה מתחיל מדברים מאוד מאוד בסיסיים וזה כולל גם למצוא מקורות הכנסה.
מירב בן ארי: הייתם אצל עופר מביטוח לאומי, תל אביב?
מירב בן ארי: פגשת אותו?
<לילך צור בן משה: לא.
מירב בן ארי: אני אגיד לו שיחבר ביניכם, זה בטוח יעניין אותו.
מירב בן ארי: הוא פה בתל אביב, הוא שותף שלי בהרבה פרויקטים של - - -
עליזה לביא: אנחנו עכשיו בעופר, כן?
מירב בן ארי: כן, מנכ"ל סניף ביטוח לאומי.
עליזה לביא: אז רגע, אז יש לכן סניף בחיפה ואתן?
<לילך צור בן משה: פה זה המרכז, אנחנו פה עושות את כל המעגל, גם סיוע פסיכוסוציאלי וגם הכשרה מקצועית.
עליזה לביא: כמה נשים מגיעות לפה?
<לילך צור בן משה: אנחנו מטפלות בכ-50 נשים בשנה.
<לילך צור בן משה: לא כולן עוברות את המסלול של הכשרה מקצועית, לפעמים יש היכרות של שנה לפני שהן נכנסות למעגל, אבל הסיוע כולל גם הפניה לפעמים.
<לילך צור בן משה: אנחנו רואות במקום הזה אבן שואבת, לפעמים זה לא מתממש בהכשרה מקצועית מלאה, לפעמים זה מתממש רק בהיכרות עם גופים אחרים.
עליזה לביא: כמה אחוז מגיע מארגונים, כמה מפה לאוזן?
<לילך צור בן משה: חצי-חצי.
עליזה לביא: את רוצה לספר לנו על עצמך?
<ש': אני סיפור מהלך, אני בת של המדינה.
<ש': ההורים שלי התגרשו כשהייתי בת חצי שנה ופעם ראשונה שאני עושה את זה גם בשבילם ואני יושבת ומדברת.
<ש': בדרך כלל במכירות היא מביאה את הבנות, אני לא עושה את זה בדרך כלל, אלא אם כן זה משהו שהוא באמת חשוב ומבחינתי זה הזמן.
<ש': ההורים שלי התגרשו כשהייתי בת חצי שנה, היינו שתי אחיות, אחותי יותר גדולה ממני בשנה, אני הייתי ילדה קצת חולה, כל מה שהייתי אוכלת הייתי מאבדת, כשהם התגרשו עברנו לגור אצל סבתא.
<ש': אני עושה את זה בקצרה, זריז.
<ש': בקיצור, עד גיל שנתיים וחצי הייתי במשפחת אומנה, משפחת האומנה רצתה לאמץ אותי, לא הסתדר, העבירו אותי לסבתא, עד גיל 10 גרתי אצל סבתא.
<ש': בסביבות גיל תשע היה לי מאוד חסר בבית אבא, אמא, ובגיל 9 גיליתי בבית הספר שיש מועדונית שהולכים אליה.
<ש': הייתי ילדה, הלכתי לבד ושם נכנסתי למנהל ואמרתי 'שלום, מה זה פה?' אמרו לי 'מועדונית', אמרתי 'אפשר?', הייתי סוג של מרדנית, כי הייתי ממש צריכה את ההורים שלי והם לא היו שם, אמרו לי 'פה זה מועדונית, יש פה פעילויות', אמרתי 'אני יכולה להיכנס?' אמרו לי 'כן', אמרתי להם 'כמה זה עולה?', הייתי בת 9, אמרו '20 שקל', אמרתי 'טוב, אני אגיד לסבתא שתביא לי 20 ואני יכולה להיכנס?', אמרו לי כן, נכנסתי.
<ש': נכנסתי, התחלתי ללכת, סבתא הסכימה, הכול טוב ויפה.
<ש': שם הכרתי בחור.
<ש': בכוונה אני מספרת את זה, רוצה לספר את זה, את מסכימה לי, נכון?
<ש': הכרתי שם בחור, אני הייתי בת 9, הוא היה מדריך באגודה.
<ש': האגודה לקידום החינוך, אתם שמעתם עליה?
<ש': אני מאוד אוהבת את המקום, אבל זה הסיפור.
<ש': זה עוד מעט סגירת מעגל בדרך.
<ש': בקיצור, הכרתי את הבחור הזה, הוא היה שמונה שנים מעליי ומתנות.
<ש': מתנות פה, מוציא אותי מהמועדונית, ילדה, צריכה תשומת לב, אז הוא נתן לי את תשומת הלב הזו.
<ש': קצת לא הסתדר דברים בבית עם הדוד, הוא היה מכה אותי, הכול הייתי מספרת לו.
<ש': אף אחד לא ידע שיש לי אותו, שאני מספרת לו הכול ולא ידעתי כלום, הייתי ילדה, אמנם מרדנית, אבל באמת תמימה.
<ש': לא היה לי בראש שום דבר.
<ש': מהון להון היה פעם אחת שקיבלתי ממש מכות, הוא אמר לי 'את יכולה ללכת לפנימייה'.
<ש': באמת עשיתי בלגן, הוציאו אותי מהבית של סבתא, שמו אותי בפנימייה, צו בית משפט החליט שלוש שנים.
<ש': שלוש שנים בפנימייה.
<ש': אבא שלי לא היה גר בארץ, הוא גר בניו יורק, הוא בא לקחת אותי, הייתי בת 12.5, הוציא אותי ואת אחותי מהארץ, לא התאים לו.
<ש': נשארנו שם, אני לפחות נשארתי שמונה חודשים, מאוד רציתי לחזור לפנימייה אבל הפנימייה לא רצתה אותי בחזרה.
<ש': ילדה בת 13.5, חזרתי לארץ, ואותו בחור מהמועדונית, התחיל להתפתח קשר ביני לבינו.
<ש': הייתי ילדה חשופה מאוד לעולם, כבר בלי אבא, חזרתי לאמא, אמא קצת, לא גידלה אותי, אז מן הסתם - - - אבל אצלי זה היה כזה אהבה ואהבנו אחד את השני והכול היה טוב ויפה וזה וזה ואז בסוף בגיל 16 כבר הייתי אמא.
<ש': 16.5.
<ש': נכנסתי ממנו להיריון.
<ש': כולם הכירו אותי באגודה, כולם אהבו אותי, הייתי מעין - - - לא יודעת, בגיל 17.5, באיזה שהוא שלב זה לא הסתדר בינינו, כי אני באתי מבית הרוס כביכול ולא הייתה התאמה ולא הסתדר ואני אמא כבר ואני רוצה בכל זאת לצאת, להבין, את יודעת.
<ש': איכשהו זה לא הסתדר בינינו ופה הייתה לי את הפגיעה הכי חזקה שלי בחיים, כי איבדתי את החבר הכי יקר שלי, את אבא של הילד שלי וזהו.