GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יהודית גבאי: אני אתן לדוגמה, יש לנו למשל, במרכז הפעמון, דרך תכניות נוח"מ חברנו שם לעבודה עם נערות - - -
<ציפי לפלר: נוח"מ זה קידום לנוער חרדי מנותק.
<יהודית גבאי: כן, אז יש לנו עבודה עם נערות שנמצאות על רצף, חרדיות שמגיעות, יש שם זולה שפתחנו ואנחנו מפעילים אותה ופוגשים שם את הנערות בכל מיני אופנים ובכל מיני מצבים.
<יהודית גבאי: אז יש באמת רצף של מענים, גם טיפוליים, שנעשה בקהילה בעיר באגף הרווחה אצלנו, וחשוב לי להזכיר את זה במעמד הזה.
עליזה לביא: לא, יש לי הרבה הערכה, רק שאלתי, בסיור בתל אביב שמענו איך צוותים יוצאים לשטח לאתר.
עליזה לביא: האם זה קיים גם אצלכם?
<יהודית גבאי: אז פה בעיר ירושלים יש גם חלקים כאלה, יש לנו גם את יחידת האיתור.
<ציפי לפלר: יש את עובדי קידום נוער.
<יהודית גבאי: יש עובדי קידום נוער שנמצאים פה, שהם עושים גם את האיתורים, יש לנו גם ניידות, גם בנוח"מ יש לנו מדריכים שנמצאים בשכונות ומאתרים בני נוער, גם עובדות וגם עובדים, כדי לאתר בני נוער מהמגזר החרדי שנמצאים במצבי ניתוק.
<יהודית גבאי: זאת אומרת שבאמת יש עבודה מאוד מאוד רחבה.
<יהודית גבאי: יש עוד צרכים ואנחנו באמת כל הזמן חושבים מה עוד צריך ומה עוד חסר בתוך הראייה העירונית.
<מארה שכטר: אני צריכה לצאת, אבל רק רציתי להעיר שאני מציעה לצרף למענים שנבנים גם מסל שיקום, גם כרצף הטיפול וגם - - -
עליזה לביא: רגע, אם את צריכה לצאת, אנחנו לא נתנו למשרד הבריאות לדבר, אז בואי רגע נשמע.
עליזה לביא: כי אני רוצה להבין למה היא מחכה חצי שנה.
<מארה שכטר: לענות על מה שקורה בתוך סל השיקום אני לא יכולה לענות, אבל אני יכולה בהחלט לקשר אותה עם הדמות המובילה שם - - -
עליזה לביא: על מה את כן יכולה לענות?
<מארה שכטר: אני מרכזת את הנושא של אלימות במשפחה ופגיעה מינית במחוז - - -
עליזה לביא: במחוז ירושלים במשרד הבריאות?
<מארה שכטר: אני בשמחה יכולה ליצור את הקשרים האלה עם סל שיקום, אני חושבת שהם צריכים להיות חלק מהמענים שניתנים ולצרף אותם לוועדת היגוי שעובדת על הנושא.
<קריאה: לחסרי קורת גג, יש לנו לשיקום גם כן.
<רעות גיא: אנחנו עובדים עם סל שיקום.
<ציפי נחשון: אני מציעה לכם שתהיו חברים בוועדה.
<ציפי נחשון: און ליין, הכי טוב.
עליזה לביא: קדימה, בשביל זה אנחנו יושבים ביחד.
<מארה שכטר: אני מאמינה ש - - -
<קריאה: עם מי את חושבת שאנחנו צריכים לעבוד?
<מארה שכטר: אני מציעה לפנות לרכזת של השירות, שזו פמלה פרלמן.
<קריאה: אבל, רגע, היה לנו את מירב שהעבודה הייתה, היא באמת עזרה ותרמה, היא בחופשת לידה.
<קריאה: הדר, את רוצה להגיד?
<הדר: אני הדר, אני עובדת רחוב של קידום נוער במימון של משרד החינוך והעירייה, בתוך פרויקט משותף, אני עובדת גם פה בשלטר.
<הדר: ואני אגיד בהקשר למה שאת אומרת, עלו פה המון המון נושאים, אבל זה נראה לי הנושא הכי חם, שהכי מעסיק אותנו כרגע.
<הדר: התחיל פרויקט מדהים, יש רצון בשיתוף פעולה, ופותחים בשבח, אז משרד הבריאות הוא שותף שלנו, רוצה להיות שותף שלנו.
<הדר: מה שלא קורה בפועל זה שאין לנו כרגע עדיין מענים.
<הדר: יש לנו ערוץ תקשורת, יש רצון משותף, עדיין הדברים עובדים נורא לאט.
עליזה לביא: תני לי דוגמה.
<הדר: פסיכיאטר זמין - - -
עליזה לביא: זה מה שאני שואלת כל הזמן, תמיכה תמיכה תמיכה.
עליזה לביא: זה אנחנו חייבים לפצח, לכן שאלתי, מה אנחנו עושים?
עליזה לביא: איך אנחנו מקצרים תהליכים?
<מארה שכטר: אז אני מציעה לשבת יחד עם פמלה ויש גם את הפסיכיאטר המחוזי שאפשר לשבת איתו.
<מארה שכטר: זה ברמה המחוזית.
<מארה שכטר: ברמה הארצית, אני אתן - - - להתייחס לזה.
<מארה שכטר: יש גם מישהו ברמה הארצית שאפשר לפנות, אני מדברת על המחוז.
עליזה לביא: הבנתי שלא קיבלתי תשובה.
<רעות גיא: לא, אנחנו בקשר איתם.
עליזה לביא: אני רוצה לשמוע ממך.
<רעות גיא: הקשר זה לא מה שחסר.
עליזה לביא: אני רוצה לשמוע ממך, מה הקשר שאת מרגישה שחסר לך?
<הדר: אנחנו בקשר עם פמלה, אני ישבתי עם המחליפה של מירב - - - אני בקשר עם מירי ורד שהיא מנהלת את - - - שהיא מחליפה של הפסיכיאטרית, שבחופשת לידה גם כן.
עליזה לביא: ברוך ה'.
<הדר: אנחנו בקשר עם כולם, אנחנו יודעים להשמיע את הקול שחסר לנו, כי הוא אקוטי, הוא קריטי, אין לנו מענים.
<הדר: זה לא מספיק להיות בקשר ולשבת בשולחנות עגולים וזה לא תמיד מועיל, וגם הפסיכיאטר המחוזי, כשאין פסיכיאטרים, אז אין לו פסיכיאטר לתת לנו.
<הדר: וגם ל - - - הרופאה, אין פסיכיאטר וגם לפמלה, אז הן איתנו והן שותפות והן יצרו גם - - -
עליזה לביא: אנחנו נוציא פנייה לראש השירות, אנחנו נוציא פנייה לפסיכיאטר - - -
<קריאה: מי שאחראית על סלי השיקום ו - - - זאת רונית דודאי במשרד הבריאות.
<קריאה: מה שקרה זה שאני פגשתי את רונית דודאי לפני שבוע, לא באופן פורמלי, וקבענו פגישה בדיוק על כל מה שמעלים פה מהשטח, פה ובתל אביב, אנחנו נלך עם רעות כדי לדבר - - -
<ציפי נחשון: זה לא לגבי הפסיכיאטר.
<קריאה: לא יודעת, סלי שיקום.
עליזה לביא: אז סל שיקום, פסיכיאטר.
עליזה לביא: מה עם ייעוץ פסיכולוגי?
עליזה לביא: מה עם השירות הפסיכולוגי?
<קריאה: יש פה גם את העניין שהטיפולים של בריאות הנפש - - -
עליזה לביא: מה קורה עם טיפול בקטינים?
עליזה לביא: אנחנו רוצים לפתוח 'הלב' בירושלים.
<יהודית גבאי: אני רק רוצה להגיד משהו, שבעצם כולנו עברנו תהליך, אני חושבת שגם משרד הרווחה וכל השירותים, בעצם בתפיסה של איך אנחנו תופסים זנות וגם ההגדרה התרחבה על הרצף הזה, כי באמת לנו, אני מודה, היה קשה להגדיר נערות ונערים שאנחנו מטפלים בהם וגם הם לא הגדירו את עצמם במקומות האלה.
<יהודית גבאי: עכשיו אני אגיד שגם הטיפול בהם, כמו שאמרתי, מעבר להחזקה המאוד אינטנסיבית שלנו, היא הרבה פעמים לא מחייבת איזה שהיא מסגרת נפרדת, כלומר הרבה מהם מגיעים למסגרות של הוסטלים, למסגרות אחרות.
<יהודית גבאי: זאת אומרת מבחינתי באמת חשוב שיהיה כל הרצף, מסגרת כמו 'הלב' זו שאלה שאנחנו באמת חושבים לגביה.
<יהודית גבאי: נכון, נתאים לכל עיר גם בהתאם למענים האחרים הקיימים, זה משהו שאנחנו חושבים ובוחנים, אבל כן אני אגיד - - -
עליזה לביא: היה איזה דיון בעניין של 'הלב'?
<יהודית גבאי: כן, אנחנו דנים בנושא של הזנות, יחד עם משרד הרווחה, יחד עם השירותים האחרים, גם הדס - - - כלומר כן עשינו דיונים לגבי מה האופי ומה נכון שיפעל.
עליזה לביא: רגע, אני רוצה לשמוע אותך.
עליזה לביא: דברי.
<ר': לא, אני לא רוצה לדבר.
מירב בן ארי: ר' תשמח לדבר.
מירב בן ארי: את מכירה את ר', עליזה?
<ר': מה את רוצה שאני אגיד?
<קריאה: לא, היא לא - - -
מירב בן ארי: היא לא צריכה להיות מוכנה, היא יודעת לדבר תמיד.
<רעות גיא: לא, על זנות אין לה מה להגיד.
עליזה לביא: את רוצה להגיד?
עליזה לביא: מה שאת רוצה.
עליזה לביא: אנחנו תיכף יוצאות לסיור.
מירב בן ארי: היא כוכבת.
עליזה לביא: אז כוכבת אני רוצה להכיר.
עליזה לביא: מה את רוצה לשתף אותנו?
מירב בן ארי: תספרי קצת על השלטר.
<ר': אני מכירה את השלטר מגיל 12, אני חושבת.
<ג': אני מכירה את השלטר מגיל 13.
<ר': אני והיא נכנסנו בין הראשונות בשלטר.
<ג': אני קודם הייתי בהתקף טראומה, בהתקף חרדה.
עליזה לביא: זה בסדר, זה קורה לכולנו.
<ג': יש התקפי חרדה מכל החיים האלה.
<ג': תמשיכי, דברי.
<ר': אז הכרתי את השלטר בגיל 12 או 13, אני לא זוכרת, זה הרבה שנים כבר, שבע שנים.
<ר': אז - - -ברח לי חוט המחשבה.
עליזה לביא: שמעת בגיל 12 או 13 על השלטר.
<ר': הכרתי את השלטר, ככה וככה וככה, הכרתי אותו כשהוא היה בשיא שלו, הוא היה כזה קטן, פיצי, כשלא היה בכלל מענה לכלום.
<ר': ואז, כשהם עברו, כבר לא הייתי, נכנסתי לפנימייה, הייתי שם כמה שנים ובסוף בסוף בסוף, לפני שנתיים או שלוש שנים חזרתי.
עליזה לביא: אבל שמעתי שאמרת שהיית בשירות לאומי במסגרת.
<ר': אז הייתי בשירות לאומי במסגרת, דווקא זה ממש ממש ממש עודד אותי לעשות את השירות הלאומי.
<ר': היום האחד הזה בשבוע נקרא יום הכשרה, שזה מין מסגרת, איך קוראים לזה?
<ר': שכחתי.
עליזה לביא: איך שמעת על המסגרת הזאת של השירות הלאומי?
<ר': הייתי בפנימייה ודרכה, היא הייתה באה הרבה גם ל - - - אותה אני מכירה הרבה זמן.
עליזה לביא: לא, ציפי, יש כמה ציפיות, היא נמצאת בהרבה מקומות.
<ר': את ציפי, אני אישית מכירה אותה עוד מאז, לפני שבע שנים, כשהיא הייתה באה להוסטל הזה.
<ר': אז היא הייתה באה הרבה פעמים, יכול להיות שממנה, לא יודעת, ממנה לדעתי.
עליזה לביא: אז שם היית שנה?
<ר': אז הייתי שם שנה ולא יכולתי להמשיך לשנתיים.
<ר': מבחינה כלכלית זה נורא נורא נורא קשה, זה 700 שקל בחודש, לא הכרתי את קצבת ילד נטוש, לא ידעתי על הדברים האלה.
עליזה לביא: לא דיברו איתך על הזכויות שלך?
<ר': לא, לא ידעתי.
<ר': לא עניין אותי גם, היה לי הכול.
<ר': לא הייתי זקוקה לזה.
עליזה לביא: ואז סיימת שנת שירות?
<ר': ואז סיימתי שנת שירות, עשיתי עוד שנה - - - כאילו זו דירת בוגרות, שהיא בעצם לשנתיים, או לשנה שירות ועבודה או לשנתיים שירות, אז אני בחרתי לעשות עבודה, לעבוד.
<ר': זו עבדתי שנה, פדיחה להגיד.
<ר': במפעל BOB, הייתי מזווגת דבורים.
<ר': בקיבוץ, עבדתי בקיבוץ.
<רעות גיא: כשישאלו אותך מה העבודה הכי מוזרה בעולם תגידי מזווגת - - -
מירב בן ארי: מזווגת גורים.
<ר': דבורים.
<ר': גור לא יכול להיות בהיריון, מירב.
עליזה לביא: טוב, אוקיי.
עליזה לביא: ואז?
<ר': סיימתי את העבודה שם ואז זהו, נגמר שם הזמן.
<ר': אז חזרתי לפה.
<ר': באתי, למדתי פה במזכירות רפואית במכללה פה ואז ככה גרתי בדירה.
<ר': כל הכסף שחסכתי הוצאתי על בתי מלונות וכאלה ולגור, כדי לא לחזור לשלטר.
<ר': אני לא אשכח את זה.
<ר': מרוב שהכרתי את כל המקומות ממש טוב.
<ר': ואז הייתי מטופלת בקידום נוער, הביאו לי שם מלון שאני לא אהיה בשלטר ובסוף חזרתי לשלטר כמו גדולה.
עליזה לביא: וכמה זמן את פה?
<ר': על הרצף?
<ר': כבר שמונה חודשים.
<ר': רצף רצף, יושבת פה כל יום.
עליזה לביא: שמונה חודשים.
עליזה לביא: ואת מצליחה ללמוד?
עליזה לביא: את ממשיכה ללמוד מזכירה רפואית או שסיימת?
<ר': - - -
מירב בן ארי: קיבלת את הסיוע ואז הבעיה היה בעל הדירה, נכון?
<ר': לא, הכול טוב.
מירב בן ארי: נפתר?
<ר': נפתר.
<קריאה: היא קיבלה סיוע בשכר דירה.
מירב בן ארי: אז למה את לא אומרת?
מירב בן ארי: רק את הדברים הרעים.
מירב בן ארי: ר', אין לה סיוע בשכר דירה כי - - -
עליזה לביא: טוב, נשמע את חבר הכנסת מוסי רז ואנחנו נעשה סיור.
מירב בן ארי: סליחה רגע, יש לה עוד רגע שיא בקריירה של ר'.
<ר': קודם כל לא, אני אסביר משהו, אני הייתי יושבת בוועדות עם מירב בן ארי, היא קוראת לי בת טיפוחיה לפעמים, היא גם לקחה אותי לפנינה, הכרתי אותה.
מירב בן ארי: לקחתי אותה לפנינה רוזנבלום.
מירב בן ארי: זה היה חלום שלה, אמרתי לה 'מה החלום שלך?' היא אמרה לי 'אני רוצה קרם פנינה רוזנבלום'.
<ר': לפני שלוש שנים זה היה.
<ר': אז זהו.
<ר': ישבנו בוועדות ובאמת קיבלתי סיוע בשכר דירה, שהוא לא אושר כי - - - הוא אושר אבל לא נכנס לי לחשבון בנק, הוא נכנס לבעלי הדירה ישירות וכשניסינו לברר אני והדס בדירות ראינו שאף בעל בית לא מוכן לקבל את הכסף, כי יש כאלה שלא רוצים לדווח על דירות.
<ר': זה ממש תקע אותי ותקע אותי עוד כמה חודשים טובים ואז השארתי למירב הודעה, מה זה הודעה, ישבתי עם עצמי, כתבתי, היא אמרה 'חכי, אני אטפל בזה'.
<ר': אחר כך יום אחרי זה שלחתי לציפי הודעה, התקשרתי אליה - - -.
עליזה לביא: רגע, אני חייבת לשאול אותך, לפני זה, איך אנחנו עוזרים לעוד ילדות ונערות וצעירות שתדענה שהן יכולות לפנות?
<קריאה: לפנות אלינו?
עליזה לביא: איך, מהניסיון שלך, מהמקומות שאת היית בהם, מהבנות שאת מכירה, א' ו-ר', איך אנחנו יכולים להגיע לעוד בנות.
<א': הבנות?
<א': בואי נגיד לך, בתקופה הזאת אין, עכשיו בתקופה הזאת אין בנות כאלה.
<א': הבנות, הן לא בורחות באזורי ירושלים או באזורי תל אביב, שאתם בכיוונים האלה, הבנות שבורחות כשקשה להן - - - בואי אני אגיד לך איך מגיעים לבנות האלה, זה בנות של רווחה, זה דבר ראשון.
<א': ברגע שיש בנות של רווחה שמגיעות למסילה, לצופיה ולפנימיות והן בורחות מהמסגרות האלה, זה בדרום.
מירב בן ארי: לא, לא, יש בירושלים.
עליזה לביא: רגע, אנחנו שומעות את א' עכשיו.
<א': מאיפה התחלתי?
<א': מהדרום.
<א': מהדרום התחלתי בזנות, מהדרום, משם משם משם.
<א': אני חושבת, לפי דעתי, שלא צריך את מסילה ולא צריך את צופיה וזהו.
<קריאה: כמה זה עזר לך?
<א': אני חושבת שצריכים כאילו קצת להיות יותר - - - לא יודעת, אני אחשוב על מה יש להגיד, אחרי זה אני - - -
<א': אני חושבת שההחלטה של הכנסת, באמת להסתכל לעיניים ולראות שבעצם מי שמידרדרת לחיים שהיא מוכרת את הגוף שלה והיא מגיעה למצב שהיא צריכה להרגיש שזה מה שיש לה, לפחות ראיתם שהיא באמת הקורבן פה, והיא לא - - - ובאמת עשיתם את זה כאי הפללה וכדי לעזור לה, שאם במקרה - - -
<ר': אבל הילדה הזאת, היא עושה את עצמה - - -
<א': כן, ברור, זו בחירה שלה, ועדיין, אישה מול גבר, לא משנה.
<א': וכך אם היא נפגעת או משהו, אז היא מרגישה יותר בטוח באמת לבוא ולטפל בזה.
<א': למשל אני עברתי - - - לא משנה, למרות שזה היה מאנשים שהכרתי, אבל דרכם הכרתי אנשים שלא רציתי לעשות איתם דברים ובזכות זה שידעתי שיהיה אי הפללה ולא פחדתי להגיד 'כן, אני עובדת ככה וככה', יכולתי באמת להגיד שהם עשו לי ככה וככה ושהם נתנו על זה את הדין בלי להרגיש שאני כאילו לא יכולה לבוא ולומר.
<א': ועל זה אני מברכת, שבאמת עשיתם את הצעד הזה לפחות, את הצעד הקטן הזה, להוציא אותנו מ - - -
עליזה לביא: כמה זמן את פה, א'?
<א': אני חושבת, ברגע שאתם מרגישות, בנות בורחות מפנימיות, בנות מתחילות לברוח ממסילה וצופיה, זה הבנות האלה, הם צריכים ישר לתפוס אותם ולא לתפוס אותם ולקשור אותם.
<א': לתפוס אותם ולהגיד להן 'תקשיבו, בנות, אתן פה, יש בנות שהיו במצב שלכם פה ותראו אותן איפה הן'.
עליזה לביא: אולי אם הן ידברו איתך, למשל, זה יעזור, את חושבת?
<א': אני מאוד אשמח לדבר עם בנות, בכיף, למרות שאני לא כזה חזקה מבפנים וכשרה - - -
<קריאה: לאט לאט, את בדרך.
<ר': אם להיות קשורה - - - למקום הזה, אני יכולה להגיד על השינוי, אני חוויתי את השעות של הלילה ברחוב ועד לפה, שאני בכלל בכלל בכלל, זה שינוי דרמטי, קודם כל זה 24 שעות, יש לך איפה לישון פה, יש לך איפה להיות כל היום, עד לפני חצי שנה לא היה את הדבר הזה, לא הייתה את ההכרה הזאת.
<ר': זה דבר שלדעתי אותי זה שינה ברמות שאני לא יכולה לתאר אפילו, לטובה.
<ר': אם את שואלת מה ההמלצה, זה באמת לעשות תכניות כאלה שהן באמת ל-24 שעות, בלי יותר מדי חוקים וגבולות, לתת לבן את האדם את העצמאות שלו, בלי טיפולים יותר מדי, בלי שום דבר, כל אחד לעצמו.
<ר': ברגע שהוא רוצה שהוא יפנה מעצמו.
<ר': לא חושבת שצריך לעשות מקום טיפולי, לא צריך - - - כאילו זה באמת מה שאנחנו רוצים, המקום הזה, שהוא 24 שעות וזה בעצם גרם לי להעלות את עצמי למעלה.
עליזה לביא: חבר הכנסת מוסי רז, אתה רוצה להגיד?
מוסי רז: אני רק רוצה להגיד קודם כל כל הכבוד, תודה שערכתם את הסיור הזה, עליזה ומירב, תודה.
מוסי רז: אני חושב שזה מאוד מרשים והעבודה שנעשית פה היא עבודת קודש.
מוסי רז: אני לא בטוח ש - - - יש דבר אחד שחסר לי, כהשלמה לדבר הזה בעתיד, היקף הבעיה.
מוסי רז: כמה נערות וצעירות יש כאלה שיש להן בעיות דומות, אבל שלא זוכות לפתרון מסוג השלטר הזה, אין לי מושג ואני לא יודע אם יש מחקרים אמינים על זה.
עליזה לביא: יש לנו.
מוסי רז: וכמובן שכל הנושא של הבעיות התקציביות שהוצגו פה, טוב שיש את אלה, אבל זה המדינה והעירייה צריכות לעשות את זה ולא צריכות לעשות את זה עמותות.
מוסי רז: העמותות כאן פשוט עושות מעשים כל כך חשובים שהתפקיד של המדינה והעירייה לעשות אותם ולא מספיק.
מוסי רז: למרות שאני שומע, יש תכניות חדשות - - -
מירב בן ארי: כן, זה המדינה.
מירב בן ארי: עלם מפעילה והכסף של המדינה.
מירב בן ארי: מיזם משותף.
מירב בן ארי: בתל אביב זה אמור להיות.
מוסי רז: לדוגמה על השומר וכל הדברים האלה, אלה דברים שצריך להתמודד איתם וטוב שיש תכניות כאלה חדשות.
מוסי רז: אני מאוד שמח לשמוע על הדיור ודברים מהסוג הזה, שלאט לאט, אני לא יכול להגיד פותרים את הבעיה, אבל עוזרים לצעירות וגם צעירים להתמודד עם בעיות מהסוג הזה.
מוסי רז: אז אני ממש מודה לכם שהבאתם אותי לפה.
עליזה לביא: אני רוצה לסכם לפני שנצא - - -
מירב בן ארי: רגע, אנחנו לא מתכנסים אחרי זה שוב פעם?
מירב בן ארי: אז אני יכולה גם להגיד מילת סיכום?
מירב בן ארי: אחרייך אנחנו יוצאים לסיור, נכון?
עליזה לביא: כן, אנחנו נצא לסיור.
מירב בן ארי: אז אני רוצה קודם כל להגיד לכם תודה, לכל הצעירות שנמצאות כאן, כי זה ממש מרגש אותי לשבת פה.
מירב בן ארי: פעם שעברה שהייתי פה ככה גם ר' לא הייתה ואי אפשר לעשות סיור בלעדייך.
מירב בן ארי: את משהו.
<קריאה: הסיור הבא לא יהיה איתה.
מירב בן ארי: ברור, כי היא כבר תהיה, תיכף היא תהיה מדריכה.
<ר': לא רוצה להיות מדריכה, זה שפל שבשפלים.
מירב בן ארי: רגע, אני רוצה להגיד תודה רבה.
מירב בן ארי: אני רוצה להגיד תודה לעליזה, שבאת לפה, זה מאוד חשוב.
מירב בן ארי: את יודעת, אנחנו יכולות לדבר על זה, אבל אם לא באים לפה ולא שומעים את זה ולא מעלים את זה לסדר היום הציבורי, כמה אני יכולה לדבר על השלטר?
מירב בן ארי: בסוף הנוכחות שלך פה זה מאוד מאוד חשוב, את יושבת כאן, שומעת את הבנות וזה נהדר.
מירב בן ארי: הפעילות היא פעילות של משרד הרווחה, חשוב לומר, עם עמותת עלם, כאן זה מיזם משותף, אני מאוד מקווה שתעזרי לי ונפעיל לחץ שוב על עיריית תל אביב, אנחנו כל הזמן לוחצים אותם, מקום שהכי חשוב במדינה מורח אותי, ואת יודעת שלא קל למרוח אותי, מורח אותי כבר שנתיים פלוס.
מירב בן ארי: מילה אחרונה, אני מאוד מאוד מקווה שיום אחד לא נצטרך את המקום הזה, שנשת
מירב בן ארי: מש בו כאיזה שהוא לא יודעת מה, אכסניית נוער, אבל כל עוד צריך אנחנו כאן.
מירב בן ארי: אמרתי את זה בהתחלה ואני אומרת את זה בסוף.
עליזה לביא: אז אני אסכם עכשיו ואני אקרא גם את הסיכום שלנו בהחלטות ונצא לסיור, אבל לפני הכול אני רוצה לומר תודה גדולה, לא תמיד יש את ההזדמנות לומר אותה והרבה פעמים גם נשמעת ביקורת, אבל היא ממקום משותף לכולנו, כל מי שנמצא כאן, ויש פה גם סטודנטיות, וכל מי שבחר להקדיש את חייו לסייע, לעזור, לתקן, לתרום, כל אחת ואחד עם סיפור החיים שלו, ואני יודעת גם שיהיו בנות שגדלו כאן והן תמצאנה את עצמן במקומות חזרה של תרומה לקהילה.
עליזה לביא: אתן יכולות להגיע רחוק מאוד, זכיתן לקבל תמיכה, סיוע, עזרה, שבתקופות קודמות כמו שאתן יודעות והעדתן בפנינו, זה לא היה.
עליזה לביא: ואנחנו כל היום במקום של לשנות ולתקן.
עליזה לביא: ואני רוצה לבקש מכן לספר לנו, לשתף אותנו.
עליזה לביא: היום אפשר דרך הטלפון להגיע לאי-מייל, לפייסבוק, לטלפון, אנחנו מאוד מאוד נגישים, הרבה דברים אנחנו לא יודעים, גם כאן לעובדי הרחוב, הרבה דברים אנחנו לא יודעים.
עליזה לביא: לא צריך בבירוקרטיה לפנות למעלה, אלא תשתפו אותנו, תעדכנו אותנו.
עליזה לביא: זאת אחת הסיבות שאנחנו באמת יוצאים לשטח, לבוא, לשמוע, כי איך אמרה לי כאן הדר?
עליזה לביא: אני מכירה את פמלה ואני מכירה ואני מכירה, הבעיה היא זאת וזאת וזאת.
עליזה לביא: חבל לי על הזמן הזה, אני רוצה לשמוע ובזה אני רוצה לטפל.
עליזה לביא: תרגישי נוח לכתוב לוועדה, לכתוב לי, לכתוב לאמל, לחברי כנסת נוספים, אנחנו פה בשבילכם.
עליזה לביא: העבודה שלנו היא לתקן, היא לשנות וזה התפקיד שלנו.
עליזה לביא: אז אני קודם כל רוצה להודות.
עליזה לביא: דבר שני, נקודתי, לעיריית ירושלים.
עליזה לביא: את יודעת, הרבה מאוד פעמים אני מקבלת תשובות מראשי ערים, 'עליזה, עד שאני מצליח להרים את העיר שלי, מה את באה לי עכשיו עם בעיות בזנות?
עליזה לביא: זה מקלקל לי את השם, זה הורס לי את המוניטין, אין לי כזה דבר.
עליזה לביא: בואי נעשה סיור את ואני לבד בלילה'.
עליזה לביא: זה לא בושה, אני אומרת לך, אנחנו כולנו באותו מקום.
עליזה לביא: אני מבקשת שכשמגיע זימון, אני מבקשת שתמסרו את זה הלאה, אני גם עם ניר ברקת בעניין.
עליזה לביא: אני מכירה את המצוקות ואת הבעיות, עכשיו הזמניות, שיש לעיריית ירושלים, אני מקווה מאוד שהן תיפתרנה ואני מחזקת את ידי ראש העיר בעבודתו המבורכת.
עליזה לביא: העיר ירושלים היא לא עיר רגילה, צריך לבוא ולתת מענה.
עליזה לביא: קודם כל היא עיר בירה והיא עיר שיש בה אוכלוסיות שצריך לתת להם מענה מיוחד.
עליזה לביא: אז אני קוראת מכאן לבוא ולסיים בהקדם את המצוקה שנקלעה אליה עיריית ירושלים.
עליזה לביא: אבל לנושא שלשמו הגענו, אני קוראת מכאן לשיתוף פעולה מלא של עיריית ירושלים בכל מה שקשור לרצף הזנות, לנוער חסר בית, אני יודעת שאתן באמת עושות עבודת קודש, אבל צריך להדק וצריך לבוא ולראות איך מאמצים מודלים שכבר קיימים, נעזרים בניסיון שקיים ומתקדמים קדימה.
עליזה לביא: באשר למשרד הבריאות, אני קוראת לשיתוף פעולה הרבה יותר הדוק עם משרד הבריאות על האפשרויות השונות שבו.
עליזה לביא: אנחנו את שלנו נעשה, נפנה גם לפסיכיאטר המחוזי וגם למנכ"ל משרד הבריאות כדי לבוא ולראות איך מהדקים את זה בצורה חד משמעית.
עליזה לביא: משרד הרווחה עשה פה עבודה וקפיצת דרך נהדרת ואני רוצה לברך, גם אותך, ציפי, וגם את המנכ"ל ואת השר באמת על עבודה בזמן אמת, כלומר רואים, מתקנים, משנים.
עליזה לביא: אני עוד לא רואה את זה עם משרד הבריאות.
עליזה לביא: למשרד הבריאות יש גם את היכולות, הוא חולש על תקציבים, יש לו עבודה ייעודית שצריכה להיות בממשק הנכון, כולל השינויים, ואת צודקת, כשאני נכנסת לכיתה נורמטיבית ואומרות לי בנות 'אנחנו לא מקבלות תורים לפסיכיאטר' זו בעיה ארצית ואנחנו צריכים לבוא ולראות איך אנחנו נותנים מענה, כי חלק מלבוא ולראות איך מונעים זה לתת את המענה לפני בכלל שזה קורה.
עליזה לביא: אז אנחנו גם לכך ניתן ונידרש.
עליזה לביא: אני שוב רוצה להודות לעלם על העבודה המבורכת בתיקון עולם, לחזק אתכם ולקרוא - - -
<א': שניהם, תראי, נוריד מיליונים ולא יותר ממיליונים גם, יותר גם כאילו הכוונה, בגבהים ואת השמים ואת הכוכבים ואת אלוהים גם, אם צריך.
עליזה לביא: ואת מנהלת השלטר, על האירוח ה - - -
<א': השלטר זה החיים שלי, זה העולם שלי, גם כשאני אהיה בת 26 אני באה לפה להיות עובדת.
עליזה לביא: את יודעת שאת יכולה לעבוד בחברת לובי, עוד מעט נראה אותך בכנסת.
<א': אני לא עוזבת אותם פה, בחיים לא.
עליזה לביא: על האירוח החם והלבבי.
עליזה לביא: גם לך.
עליזה לביא: תרגישי נוח לפנות, להפנות, להתארח, גם בוועדה של מירב, גם בוועדה שלי, בכלל, ואנחנו פה משתפים פעולה באמת בצורה יוצאת דופן כי כל המציל נפש אחת כאילו הציל עולם מלא.
עליזה לביא: אני רוצה לחזור ולהודות לכם, חבריי היקרים, חבר הכנסת מוסי רז, חברת הכנסת מירב בן ארי, אמל, מנהל הוועדה, העוזרים שלנו שאיתנו, שמאוד מאוד רצו להצטרף לסיור הזה, אין כמוהם, כמי שדוחפים בתוך הלשכות את התעדוף.
עליזה לביא: כולנו יודעים שמה שקשור בנוער מקבל תעדוף גבוה, כמובן אצל חברי הכנסת שהופיעו כאן.
עליזה לביא: אז אנחנו נצא לסיור ואם יש מישהו או מישהו שרוצים להגיד לנו דברים גם לא לפרוטוקול, אתם מוזמנים.
עאידה תומא סלימאן: היום ה-15 בינואר 2018 ואנחנו נעסוק בהטרדה מינית במוסדות להשכלה גבוהה - דיווח לפי תקנה 9 לתקנות מניעת הטרדה מינית (חובות מעביד), התשנ"ח-1998.
עאידה תומא סלימאן: זאת הישיבה השלישית, לפי התקנות ולפי החובה בהגשת הדוחות השנתיים של המוסדות האקדמיים לוועדה לקידום מעמד האישה.
עאידה תומא סלימאן: מאז נכנסתי לתפקיד, לקחתי על עצמי לעקוב מקרוב אחר הדוחות האלה ובאמת לנסות כוועדה קודם כל למלא את תפקידנו לפי התקנות ולקבל את הדוחות האלה, לעבור עליהם ולתמוך בעשייה שמתקיימת במוסדות האקדמיים בנושא הזה, ולשפר עד כמה שאפשר.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת לומר שאחד הדברים בהם נתקלנו בפעם הראשונה עת קיבלנו את הדוחות, היה הקושי של המוסדות האקדמיים לדווח, איך לדווח, על מה לדווח, מה בדיוק רוצים מהם.
עאידה תומא סלימאן: זאת הייתה ההרגשה שכל הזמן ליוותה את הדיווח הראשון.
עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב לא כל המוסדות האקדמיים מילאו את חובתם ודיווחו לוועדה.
עאידה תומא סלימאן: כאן אני רוצה להוסיף ולומר שאני מציינת לשבח את עבודת הצוות המקצועי בוועדה לקידום מעמד האישה שליווה את התהליך הזה בשלושת השנים האחרונות ונתן לו להתפתח בצורה הטובה ביותר.
עאידה תומא סלימאן: לפי הרישומים שיש לנו בוועדה, יש 152 מוסדות להשכלה גבוהה, לפחות אלה שהצלחנו למנות ולרשום אצלנו.
עאידה תומא סלימאן: בשנה הראשונה הגישו 35 מוסדות את הדיווח הראשון של הפעילות שלהם בנושא.
עאידה תומא סלימאן: בשנה השנייה, לאחר שחשבנו שאם כבר יש קושי בהגשת הדיווח הזה והצוות המשפטי של הוועדה פיתח עם הצוות של הוועדה פורמט בתוכו ניסינו להכניס את כל הנתונים או השאלות שיכולים מהם לדלות את המידע הבסיסי על איך מתנהל המוסד מבחינת הטרדה מינית בתוכו, פיתחנו את הפורמט הזה ושלחנו.
עאידה תומא סלימאן: בשנה שעברה הגישו 65 מוסדות.
עאידה תומא סלימאן: כלומר, הייתה עלייה במשהו כמו שלושים מוסדות אקדמיים.
עאידה תומא סלימאן: בדיון שהתקיים בשנה שעברה שמנו לב שחלק מהמוסדות שייכים למשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים והוספנו גם אותם למעגל הפניות שלנו בקבלת הדיווחים ואכן הגענו השנה לשיא כאשר 106 מוסדות אקדמיים, מתוך 152 מוסדות אקדמיים, הגישו את הדוחות שלהם.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת לומר שהוועדה היא גוף שאמור לקבל את הדיווחים האלה, אמור לעקוב אחרי הגשת הדוחות ומנסה כל הזמן לשפר את המצב.
עאידה תומא סלימאן: אבל בסופו של יום אנחנו כוועדה מציפות את השאלות הקשות, מסמנות את הדרך ומבקשות באמת מהמוסדות לעמוד בסטנדרטים אבל אין לנו את הסמכות לכפות דברים על המוסדות האקדמיים או על כל גוף אחר שיכול להדריך ולהוביל שינוי מהותי בנושא הזה.
עאידה תומא סלימאן: אני אומרת את זה כי תאמינו לי, אם הייתה לנו הסמכות, המצב הזה היה הרבה יותר טוב מכפי שהזכרתי עד עכשיו.
עאידה תומא סלימאן: היינו יכולות באמת להיכנס לעובי הקורה ולעשות את השינויים הנדרשים.
עאידה תומא סלימאן: כפי שאתם רואים, קיבלנו 106 דוחות מהמוסדות האקדמיים, מהאוניברסיטאות הגדולות עד המכללות, עד מכללות שנמצאות בפריפריה וזה דבר מאוד חשוב בעיני.
עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב חלק מהמכללות שהגישו את הדוחות ראו לנכון לכתוב שהרבה מהתקנות ומהמחויבות שלהם לפעילויות קונקרטיות בנושא של מניעה ושל העלאת מודעות נגד הטרדה מינית, הם לא היו חייבים לעשות כי בקבוצות האוכלוסייה שנמצאות בתוך המוסדות האלה, התופעה לא קיימת.
עאידה תומא סלימאן: כלומר, יש הצהרה כאילו הטרדות מיניות קיימות רק אצל קבוצות מסוימות באוכלוסייה או בקרב האזרחים במדינת ישראל, דבר שהוא אינו מתקבל על הדעת ואנחנו שוללים ושוללות אותו מיסודו.
עאידה תומא סלימאן: הלוואי והיה אפשר להגיד שקיים מוסד אחד במדינת ישראל או אוכלוסייה אחת במדינת ישראל שלא נגועה בעניין של הטרדות מיניות.
עאידה תומא סלימאן: תאמינו לי שכולנו היינו שמחות והיינו רוצות להכריז על כך בשמחה וששון אבל זה לא המצב.
עאידה תומא סלימאן: הייעוץ המשפטי והיועצת המשפטית שלנו ענת מימון עברו על הדוחות שקיבלנו והצליחו באמת לקבץ לנו כמה הערות שראיתי לנכון שנפתח בהן.
עאידה תומא סלימאן: כדאי מאוד לומר שכל הדוחות נמצאים באתר של הוועדה.
עאידה תומא סלימאן: מי שמעוניין ומעוניינת להסתכל ולראות בכל אוניברסיטה ומכללה מה קיים, מה לא קיים, מה נעשה ומה לא נעשה, אפשר להסתכל באתר הוועדה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו מפרסמות שם את הכול.
עאידה תומא סלימאן: אבל אי אפשר לעבור על 106 דוחות בקלות ולכן אני חושבת שנשמע כמה הערות מעורכת הדין ענת מימון, היועצת המשפטית של הוועדה.
<ענת מימון: תודה.
<ענת מימון: כמו שאמרה יושבת הראש, באמת זו שנה השלישית שאנחנו מלווים את התהליך הזה ויש באמת עלייה מספרית משמעותית ביחס לשנים קודמות אבל העלייה המספרית הזאת גם מעידה על איזושהי התייחסות רצינית יותר לנושא.
<ענת מימון: הדוחות שקיבלנו השנה הם דוחות הרבה יותר מקיפים שבאמת יש בהם התייחסות לפרמטרים השונים שביקשנו ברוב המוסדות ואנחנו באמת מזהים איזושהי מגמה של עלייה גם במספר האנשים שנרתמו למהלך הזה אבל גם ביחס וברצינות שלוקחים את הנושא.
<ענת מימון: אנחנו מקווים שכל המהלך הזה כולו באמת ייצור איזשהו תהליך שזה תהליך שלוקח זמן אבל שבאמת יעזור ויקדם את הנושא.
<ענת מימון: אחד הדברים שמאוד בלטו.
<ענת מימון: במסגרת הדוחות צריך לדווח על מספר האחראיות שיש בכל מוסד כאשר לפי החוק יש חובה למנות אחראית.
<ענת מימון: לפי התקנות במוסדות להשכלה גבוהה, אנחנו ממש עשינו איזשהו מפתח וקבענו שבמוסדות גדולים שיש למעלה מאלפיים סטודנטים, צריך למנות שני אחראים.
<ענת מימון: כלומר, התקנות מדברות על איזשהו מפתח מאוד פשוט כאשר מתחת לאלפיים סטודנטים יהיה אחראי אחד, מעל אלפיים סטודנטים יהיו שני אחראים.