GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שני רבר: יש פה סך הכול שלושה חדרי שינה, 21 מיטות, אתם יושבים כרגע בחלל של הסלון של הבית, יש פה את האזור של המטבח, המענה שנותן את דירת החירום מתחלק, אם אמרנו קודם עניין של מזעור הנזק, אז זה באמת מקום גם של בית מיטיב, ארוחות חמות, מיטה, מקלחת, ביגוד שאנחנו מקבלות, כביסות שאנחנו עושות כל הבנות, גם אם זה בגדים שלהם, גם אם זה מצעים שאנחנו נותנים, אז יש כל הזמן איזה שהיא שמירה על היגיינה, גם בעזרה שלנו וגם בללמד אותן איזה שהוא אורח חיים נורמטיבי פחות או יותר.
<שני רבר: כמובן שהיא תקבל טיפול פסיכוסוציאלי, ליווי כלשהו.
<שני רבר: מאוד קשה לעשות סטים טיפוליים כשמגיעה לפה אישה והיא די סטלה, או שהיא לא בדיוק קולטת אם כן בא לה לדבר או לא בא לה לדבר, אבל עדיין יש כל הזמן איזה שהיא ראייה של הנשים שמגיעות לפה, גם על ידי צוות טיפולי וגם על ידי מדריכה שקולטת אותן בכניסה.
<שני רבר: הנשים מגיעות מהרחוב, זה אומר שהן, כמו שאתם יכולים לדמיין או כמו שככה יצא לכם לראות איך הרחוב פה נראה, הן לא מגיעות סטריליות והן בטח לא היגייניות ולפעמים הן מגיעות מאוד מאוד נסערות ממה שקרה להן בחוץ ובעצם אנחנו קולטות את כל המצבים האלה.
<שני רבר: אז אישה יכולה להגיע לפה עם אלימות פיזית מאוד מאוד קשה ולא פעם אנחנו מפנים מפה נשים באמבולנסים למיון.
<שני רבר: אישה יכולה לספר על חוויה של אונס או פגיעה מאוד מאוד חמורה שקרתה לה עם לקוח ומרוב החרדה והפחד רק לא לגשת למשטרה, זאת אומרת מעדיפה לשבת איתנו, להיכנס למקלחת וללכת לישון.
<שני רבר: יש לנו פה עניין של שימוש בסמים.
<שני רבר: מן הסתם אנחנו חוות פה התמודדות גם עם על הנושא של תחלואה כפולה, שזה בעצם נשים שגם יש את המרכיב של השימוש בסמים וגם יש את המרכיב של מחלת נפש פעילה.
<שני רבר: גם מי שלא מאובחנת ולא מוגדרת תחת הקטגוריה של תחלואה כפולה, כי לא עשו הערכה פסיכיאטרית לאור שימוש מסיבי בסמים, עדיין אנחנו יכולים לראות אפיזודות מסוימות שכן מזכירות, גלישות פסיכוטיות, פרנויות.
<שני רבר: אז בעצם עם כל המכלול הזה אנחנו מתמודדות כאן.
<נעמה ריבלין: רק חשוב לי להגיד על הנושא של התחלואה הכפולה ואפרופו משרד הבריאות, נושא של נשים בתחלואה כפולה זה אחד החלקים שאנחנו מרגישים שיש לנו באמת איזה שהיא תקיעות, מאוד קשה לייצר שיתוף פעולה עם אישה שהיא גם במצב פסיכוטי וגם תחת השפעת סמים, אבל כשגם יש שיתוף פעולה כמעט אין מענים של אשפוזיות שמטפלות במומחיות שלהם גם לתהליך של הגמילה, הדיטוקס, וגם לעשות את האיזון התרופתי למחלה.
<נעמה ריבלין: ועוד מילה, לפעמים הן לא מוגדרות כמחלות נפש, אבל השימוש בסמים היום, סמי רחוב, סמי פיצוציות, חגיגת למיניהם, מייצר מצבים פסיכוטיים קשים ביותר.
<נעמה ריבלין: כשפתחנו את הדירה בסלון ישבו הרבה מאוד סוללות של הרואין, אני יכולה להגיד לכם שאנחנו רואים שינוי גם במאפיינים.
<נעמה ריבלין: נשים שנמצאות במצבים פסיכוטיים קשים שאפילו מצב מאיים ומסכן עבור נשים אחרות, כי אם אישה פרנואידית היא חושבת שהשנייה מאיימת עליה ורוצה להרוג אותה, או הצוות, אז היא הופכת להיות מאוד תוקפנית.
<נעמה ריבלין: אנחנו צריכים שיתוף פעולה של המשטרה, אנחנו צריכים, לצערנו, להרחיק או להזמין פסיכיאטר מחוזי.
<נעמה ריבלין: זה אישיו שבשנתיים האחרונות אנחנו מאוד - - -
מירב בן ארי: זה גם יותר זמין ויותר זול מההרואין.
<שני רבר: אני גם חייבת להגיד שזה כל כך קטלני, הנייס גיא.
<שני רבר: לפני חודשיים - - -
עליזה לביא: סליחה על הבורות, מה - - -
<שני רבר: זה סמי פיצוציות שבגדול בזמנו היו גם מוכרים וכביכול חוקיים ואז מספיק שמשנים משהו בהרכב הכימי של הסם אז זה איכשהו מצליח לחדור - - -
<שחר חמדי: היום זה גם פקודת הסמים.
מירב בן ארי: זה כבר לא זמין בפיצוציות, אבל אפשר להשיג את זה בזול.
<שני רבר: אבל מוכרים את זה, את תצאי החוצה את תראי פליירים של נייס גיא, טלפונים נגישים.
<שחר חמדי: היום הכול בפקודה, עם הנגזרות.
<שחר חמדי: יש היום מה שקורה עם חוות הדעת בנייס גיא, שלדעתי זה סם הרבה יותר מסוכן מהרואין ו - - -
עליזה לביא: אז איך זה זמין וזול כל כך?
<שחר חמדי: כי זה הרבה יותר זול, זה יותר נגיש.
<שחר חמדי: זה לא סם שאת צריכה לגדל ולייבא וכדומה, זה כימיקלים - - -
עליזה לביא: אז יש מעבדות כאלה שעושים את זה?
<שחר חמדי: כן.
<שחר חמדי: יש שלוש מעבדות גדולות ובזה - - -
עליזה לביא: ואתם חולשים על מקומות הייצור האלה?
<שחר חמדי: כן, זה מעבדות - - -
מירב בן ארי: מוכרים את זה יותר - - -
<לודמילה חלד: אני יכולה לספר על מה מדובר.
<לודמילה חלד: בעצם זה ניסיון לייצר איזה שהיא תרופה בדומה למה שיש בקנביס, החומר הפעיל, ואיזה שהוא ניסיון לעשות תרופה טובה ללא השפעה - - - הצליחו לייצר בכמה מעבדות, כולל האוניברסיטה העברית, מה שנקרא קנבינואידים סינתטיים.
<לודמילה חלד: זה כל מיני חומרים סינתטיים שבעצם יודעים להתחבר לקולטן שהוא רגיש לקנביס ולהפעיל אותו.
<לודמילה חלד: ואז מה שיצא, שהחומרים הכימיים הם כאלה כל מיני קבוצות, הם למדו חזק מאוד להתחבר לקולטן ולהפעיל אותו ולגרום להשפעה הלוצינוגנית.
<לודמילה חלד: לרוב זה תערובת לעישון, שלוקחים נייר, פותחים את זה, זה מאוד דומה לטבק ואז משפריצים על זה את החומר, הקנבינואידים סינתטיים.
<לודמילה חלד: מוסיפים גם אצטון, שהרבה פעמים ההרעלה זה אצטון, ואז מעשנים את זה.
עליזה לביא: בקיצור, הפעילות הזאת היא יחסית יותר זולה וזמינה.
עליזה לביא: זה מה שאני מבינה.
<לודמילה חלד: כן.
<שחר חמדי: גם בתי המשפט מקלים עם נייס גיא.
עליזה לביא: אבל זה נכנס לפקודה.
<שי גרוץ: כן, זה בפקודה עם כל הנגזרות.
מירב בן ארי: למרות שבוועדה של נגע הסמים היינו במלכישוע וגם ברטורנו, גם ב'הדרך', מה שנהיה שם ממש מחלקות שלמות - - -
עליזה לביא: הגעת למצב ששלחת למקומות כאלה?
מירב בן ארי: כן, בטח, זה האשפוזיות ואחרי זה ה - - -
<נעמה ריבלין: בוודאי, אנחנו עובדים עם כל האשפוזיות.
<נעמה ריבלין: עוד כמה דקות היא תרחיב על התהליך.
<נעמה ריבלין: אנחנו ניתן אולי באמת מקסימום עשר דקות כי אנחנו צריכים להמשיך, יש לכם עוד המשך סיור.
<נעמה ריבלין: אני ציינתי את זה כי באמת, מעבר לזה - - - הן מזריקות את זה וזה מייצר מצבי חסימת עורקים ו - - -
<שני רבר: אתם תצאו ותראו את לוח המודעות שלנו שכל שנה נוספות עוד חמש נשים שאנחנו מכירות באופן אישי שמתות כתוצאה מאורח החיים והזנות.
<שני רבר: גם אלימות פיזית של לקוחות, גם הייתה לנו אישה שהתעוורה ממכות של לקוח, אישה שנדחפה מהמרפסת - - -
עליזה לביא: כן, זה אנחנו זוכרות.
<שני רבר: אתם מכירים.
<שני רבר: אבל גם אורח החיים שלה והשימוש המסיבי, ובאמת עם כל השמחה שיש לנו כאן דירת חירום, זה דירת חירום וזה לא מונע את הנזקים.
עליזה לביא: התהליך.
עליזה לביא: אמרת היא באה ו - - -
<שני רבר: כן, אז ברגע שאישה מגיעה היא עוברת איזה שהוא תהליך של קליטה.
<שני רבר: אני כבר אגיד, יש פה איזה שהוא גרעין יחסית קבוע של נשים שנמצאות, מטרת העל שלנו כמובן לסייע להם לעבור לשלב הבא, לעלות על דרך, לצאת לחיים נורמטיביים, זה באמת החלק היותר פסיכוסוציאלי שאנחנו נכנסים אליו, ליווי לאשפוזיות, הגעה לבדיקות רפואיות מקדימות לפני האשפוזית וחיבור אחר כך לאיזה שהיא מסגרת שיקומית שבאמת מתאימה לאותו אופי של אישה.
<שני רבר: כן חשוב לי לציין על המעבר הזה שהוא חייב להיות לפי שלבים ומאוד מאוד מאורגן ומסודר, כי ברגע שאישה עוברת איזה שהיא גמילה - - -
מירב בן ארי: זה גם בהסכמה שלה.
<שני רבר: כן, ברור, זה חייב להיות בהסכמה שלה.
<שני רבר: אחרת אנחנו רוצות 200% בשביל כל אחת מהנשים, העניין הוא שבסופו של דבר ברגע שאישה לא תרצה לצאת לגמילה - - - אנחנו באמת כאילו עובדות אצלה.
<נעמה ריבלין: אני רוצה להגיד מילה על חוסר שיתוף פעולה.
<נעמה ריבלין: אין אישה שלא רוצה, אורח החיים המסובך של להיות לכודה בזנות, סמים, סמים, זנות, אוסף הכישלונות, שהיו לה כבר ניסיונות גמילה בעבר והיא לא הצליחה, חוסר אמון שלה, חוסר אמון שלה במערכת.
<נעמה ריבלין: הרבה מאוד, גם עובדים סוציאליים וגם אנשים שלאורך השנים כשלו בלזהות את המצוקות שלה.
<נעמה ריבלין: הנקודה הזאת שאנחנו פוגשות אותה היא בחוסר אמון, היא במקום הזה שאנחנו אומרות לה 'בואי תיכנסי לגמילה', לא שהיא לא רוצה, אבל היא כל כך מונעת מחסמים ופחד ואת זה אנחנו מקוות שהזמן שלה והשהות שלה פה בדירה והתחושה שרואים אותה ואוהבים אותה ייתן לה את הכוח לעשות את זה.
<נעמה ריבלין: הבעיה היא שהזמן שלנו קצר, הוא דופק בדלת וגם אפשר למות בדרך וזה קורה.
עליזה לביא: עוד שאלה, לגבי קשר עם המשפחה.
עליזה לביא: אתן בודקות, אתן יוצרות?
<שני רבר: מרבית הנשים פה לא בקשר עם המשפחות שלהן.
<שני רבר: אלה נשים שממוצע הגילאים שלהם הוא 35-40, לא מעט מהנשים שלנו הן אימהות, אבל הילדים נמצאים בכל מיני אימוצים סגורים, מסגרות, יש את כל האפקט של הבושה והאשמה, של כאילו 'אני מעדיפה לנתק קשר', או כבר 'התאכזבו ממני כל כך שאני לא רוצה יותר את הקשר עם המשפחה', או 'אני לא מסוגלת יותר להחזיק את המקום הזה של לייצר איזה שהיא תקווה ואני יודעת שאני אאכזב אותם אולי שוב ושוב'.
<שני רבר: במידה שיש אישה שכן יש בסיס של קשר חיובי עם גורם משפחה שהוא מסייע, וזה יכול להיות בן זוג לשעבר וזה יכול להיות אח וזה יכול להיות דוד, אז אנחנו רותמות אותו לפעילות שלנו ולא פעם יש דחיפה מאוד מאוד חיובית גם מהכיוון הזה.
<שני רבר: בטח אם יש איזה שכן נמצאת איכשהו בקשר עם ילדים, זה גם מוטיבציה שכן גורמת לה לרצות להיגמל ולקחת את עצמה הכי רחוק שאפשר.
<שי גרוץ: רוב הבנות פה זה זנות רחוב?
<שני רבר: כן, כולן זנות רחוב.
<שי גרוץ: כי מה שאנחנו נתקלים במכונים גדולים ובמכונים ובמסגרת זה קצת פחות סמים.
<שי גרוץ: לא משתמשות בסמים.
<נעמה ריבלין: שי, אני יודעת, זה המקום לדבר על זה - - -
<שי גרוץ: פחות.
<נעמה ריבלין: הדירה היא גם פה, היא מהתחנה המרכזית, מהרחוב - - -
<שי גרוץ: זאת אומרת הרוב פה - - -
<נעמה ריבלין: 95% מהנשים - - -
<שי גרוץ: עברו התעללות והכול, בסדר, אבל אני מתכוון שלא ייווצר מצב שכולן משתמשות בסמים, כי אנחנו נתקלים בהרבה בחורות - - - רק פה, על הדירה.
<נעמה ריבלין: דיירות דירת החירום, יש לנו בממוצע ביום 25 - - -
עליזה לביא: הן לא באות בעצם, זה מה שאני מבינה ממה שאמרת עכשיו.
<שי גרוץ: אלה שבדירות הדיסקרטיות ובמכונים - - -
<נעמה ריבלין: אני מזכירה, אנחנו בתכנית של מזעור הנזקים, דירת חירום.
<נעמה ריבלין: אנחנו נתאר לכם במרחב השיקומי במה אנחנו עובדים ואיזה טיפול אנחנו נותנים לנשים של הדירות הדיסקרטיות.
<נעמה ריבלין: ואמרתי את זה בהתחלה, המאפיינים שלהם שונים, זה לא המאפיינים של - - - הזנות היא אותה זנות, כשלקוח בא וקונה אדם הזנות מתקיימת באותו אופן ובאותה צורה, אבל המאפיינים של נשים, הן גם כן צעירות יותר וזה, אבל גם של מבוגרות שלא התמכרו לסמים, ואני אדבר על זה ב - - -
עליזה לביא: שאלת תם.
עליזה לביא: אלה, כשהן תהיינה מבוגרות יותר הן תגענה לרחוב?
<נעמה ריבלין: יש סיכוי שלאורך שנים - - - דרך אגב, באופן מפתיע נשים שלנו מספרות 'אחרי כמה שנים בדירות ובמכונים העדפתי ללכת לרחוב, זה לא 40 דקות לקוח, זה לא סרסור שלוקח ממני 50% מהכסף, זה יכול להיות כמה דקות באוטו ואני בוחרת עם מי להיכנס', שזה דרך אגב גם אשליה קצת, אבל באמת ברחוב יש סוג של עצמאות.
<נעמה ריבלין: בדירות יש היררכיה שונה.
<נעמה ריבלין: אני אומרת שוב, ה-20 דקות בהרצאה הראשונה שלי יהיו על מאפייני הזנות ואתם תקבלו גם הרצאה על זה ואנחנו גם נשמע גם שלוש נשים ש - - - פה אנחנו מדברים על המאפיינים של דירת החירום.
<שני רבר: אז אני אגע בעוד שני דברים שאנחנו כן עושות פה.
<שני רבר: נעמה ציינה את זה שבאמת הנשים שמגיעות לפה הן נשים שאיבדו כל כך הרבה אמון במערכת, בסביבה שלהם, במשפחה שלהם, בכל המעגלים שהיו אמונים על הביטחון האישי שלהן.
<שני רבר: המטרה שלנו פה היא באמת לייצר איזה שהוא קשר ראשוני של אמון, של ראייה של האחר.
<שני רבר: אנחנו עושות את זה גם על ידי שיח וגם על ידי מיצוי זכויות.
<שני רבר: הנשים שמגיעות לפה יכולות להגיע בלי תעודת זהות, אז אנחנו עובדות איתן על המקום הזה של להשיג תעודת זהות, להנפיק אותה מחדש.
<שני רבר: צריך להבין שכל דבר כזה זה עולם ומלואו, זאת אומרת אלה נשים שלא מורגלות לעשות את הדברים האלה.
<שני רבר: מבחינתה היא השיגה המון בזה שהיא הצליחה לקום בבוקר ולצאת בליווי של מתנדבת, שאגב, יש לנו פה מתנדבות, שלא אמרתי, ובאמת להנפיק תעודת זהות לעצמה.
<שני רבר: כל הנושא של הבטחת הכנסה, חלק מהנשים זכאיות לקבל הבטחת הכנסה על שימוש בסמים, מה שביטוח לאומי מאשר היום זה שימוש בהרואין, אז יש לה את כל הסיוע במקום הזה.
מירב בן ארי: לא הבנתי מה שאמרת בסוף, הסיוע הוא רק למי שמשתמשת בהרואין?
<שני רבר: בביטוח לאומי.
מירב בן ארי: בתקנות?
עליזה לביא: מירב, בגלל זה את פה.
<שני רבר: אלה החלטות של ביטוח לאומי.
עליזה לביא: אנחנו צריכים לשנות את זה.
<שני רבר: בכל אופן יש את הנושא הזה של מיצוי זכויות.
<שני רבר: חלק מהצוות שלנו, כמו שנעמה אמרה, הן מנטוריות, חלק הן נשים נורמטיביות, זה יוצר איזה שהיא ראייה רחבה באמת שגם אישה שהיא מהמקום שהייתה מטופלת פה במקום, בדירה עצמה, עלתה ורואה אותן ונותנת איזה שהיא תקווה מוחשית, אז זה באמת נותן איזה שהוא כוח מאוד מאוד גדול.
מירב בן ארי: מה עם סיוע בשכר דירה?
<שני רבר: גם, אנחנו מפנות את מי שמבקשת.
<שני רבר: אני כן יכולה להגיד שיש נשים שאנחנו נמליץ להן ויש נשים שאנחנו נגיד להן שלא, אבל במידה ובכל זאת אותה אישה תבחר אנחנו כן נסייע.
<נעמה ריבלין: אני חייבת לומר שצריך להבין מה המצב של הנשים שמגיעות לדירה.
<נעמה ריבלין: רוב הסיכויים שהם יצליחו להחזיק דירה באופן עצמאי בשלב הזה הוא כמעט לא קיים ולכן רוב ההמלצה המקצועית שלנו זה להפנות אותן למסגרות שיקום, או ל'סלעית', להוסטל במרכז יום, שאתם תשמעו - - -
מירב בן ארי: או לאשפוזיות.
<נעמה ריבלין: אשפוזיות זה רק 'הדרך', אשפוזית הן חייבות לעבור כי הן צריכות לעבור גמילה, אבל המשך שיקום - - -
מירב בן ארי: אבל אחרי האשפוזית היא נשארת בקהילה הטיפולית של 'הדרך'.
<נעמה ריבלין: לא חייב, יש את ההוסטל של 'סלעית'.
<נעמה ריבלין: בגלל זה אני אומרת שעל השיקום אנחנו נדבר אחר כך, בו נעשה סיוע בשכר דירה וכל הדברים האלה.
<נעמה ריבלין: אישה נמצאת בתהליך שבו אנחנו כמו במשפך, קודם רוצים שהיא תעבור גמילה ואז להתאים לה תכניות טיפול.
<נעמה ריבלין: תכניות הגמילה מסמים והקהילות, במילה אחת, פחות מתאימות לנשים שהיו בזנות כי אלה מסגרות מעורבות, גברים ונשים, יש את אופק נשי, יש את מבט נשי, יש כל מיני מסגרות שאנחנו מפנים אליהן, או מסגרות של תחלואה כפולה, שגם זה חלק.
<נעמה ריבלין: מספרים, להגיד אנשים ש - - -
מירב בן ארי: רגע, אולי ניתן - - -
<נעמה ריבלין: המספרים שלנו, 21 מיטות, אנחנו מטפלות בשנה בכ-180 נשים שונות בדירת החירום.
<נעמה ריבלין: מתוך 380 נשים שמגיעות אלינו על כל הרצף 180 נמצאות פה בדירת החירום.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת קצה הקרחון של הזנות, אבל הכמות של המספרים, שזה בין 180 ולפעמים גם 200.
<נעמה ריבלין: בין 25 ל-35 נשים בשיטת המיטה החמה צורכות את השירות הזה.
<נעמה ריבלין: הדירה עכשיו משופצת ויפה - - -
עליזה לביא: כמה נשים יש עכשיו בדירה?
<נעמה ריבלין: - - - אבל הדירה הייתה במצב מזעזע, כי הבלאי כאן הוא גדול מאוד.
עליזה לביא: נעמה, בואי ניתן כמה דקות, כי אנחנו צריכות לזוז.
<שני רבר: כמה נשים יש בדירה, שוב, הדלת נפתחת ואישה יכולה להיכנס לפה עשר פעמים בשעה, וזה באמת כמו שנעמה אמרה, הנתונים הם משהו כמו 25 עד 30 נשים ביום שונות, שנכנסות וצורכות את הדירה.
עליזה לביא: יש נשים שאת לא נותנת להן להיכנס?
<שני רבר: שוב, זה מגיע למצב שאישה צריכה להיות מעל גיל 18 וכל הדברים האלה, כמו שציינתי.
<שני רבר: אנחנו גם סוג של מענה הומניטרי, אבל בראש ובראשונה הטיפול שלנו לנשים במעגל הזנות, אז מישהי שהיא דרת רחוב או באמת לא בזנות בסופו של דבר, אם להיות כנה, נפנה אותה למקום שהוא מתאים, טיפולי ייעודי לה.
עליזה לביא: אני חייבת לשאול, את פותחת את הדלת לבד?
<שני רבר: מה זאת אומרת אם אני פותחת את הדלת לבד?
עליזה לביא: יש דפיקה על הדלת.
עליזה לביא: את פותחת את הדלת לבדך?
עליזה לביא: מי נמצא איתך פה בדירה?
<שני רבר: יש פה מדריכה שנמצאת - - -
עליזה לביא: רק נשים פה?
<שני רבר: רק נשים.
<שני רבר: החל משעות אחר הצהריים יש פה מדריכה אחת במשמרת, עד שעות הבוקר.
עליזה לביא: מה זאת אומרת מדריכה אחת?
עליזה לביא: ומי עוד?
<שני רבר: זהו.
עליזה לביא: מדריכה אחת?
<שני רבר: מדריכה אחת ומתנדבת.
מירב בן ארי: תלוי גם אם מתמלא, לא?
<שני רבר: נכון, הבית לא תמיד מלא.
<שני רבר: אפשר להיכנס לבית ולגלות שהבית, יש בו אולי עשר נשים, משהו כזה, ואת יכולה להיכנס לבית ולגלות שיש פה שתיים-שלוש נשים.
עליזה לביא: ואותה מדריכה גם צריכה לארגן ארוחת ערב?
<שני רבר: נכון, אבל זה נע במשמרות.
<שני רבר: לכל מדריכה יש - - -
עליזה לביא: ואם יש התקף של איזה אישה, אז מה היא עושה?
עליזה לביא: איך היא מתמודדת?
<שני רבר: יש לנו פה אמצעי מיגון, זה אומר שאפשר לנעול את דלת המדריכה, מן מנעול זקנים כזה שאת נועלת אוטומטית בלי להתעסק עם מפתחות ולחצן מצוקה.
עליזה לביא: ואז אם קורה, מי מגיע מלחצן המצוקה?
<שני רבר: לחצן המצוקה, זה מגיע למשל"ת העירוני.
<שני רבר: ברגע שאנחנו לוחצות על לחצן המצוקה מתקשרים אלינו ישר לקו הסיוע של הדירה כאשר, תוך כדי, בדרך כבר מגיע לפה סייר.
<שני רבר: במידה שהאירוע מאוד מאוד קיצוני אנחנו מבקשות משטרה ואז מגיע לפה גם ליווי משטרתי.
עליזה לביא: קרה לכם הרבה שהמשטרה הוזעקה לכאן?
<שני רבר: אנחנו נעזרות במשטרה.
<שני רבר: אני חייבת להגיד, המשטרה זה איזה שהוא כלי שאנחנו כבר הגענו למצב שבכל הכלים שיש לנו אנחנו לא יכולות למעשה לתת איזה שהוא מענה נכון ולסיים את האירוע הזה במקום.
<שני רבר: לכן אנחנו לא פעם נעזרות במשטרה, כשזה סוג של אקט שמגיעים לפה, אנחנו לא מגישות תלונה, זו לא המטרה שלנו, אלא באמת להוציא את הגורם המפריע והפוגעני כרגע מתוך כותלי הבית ולשמור על הבית הזה כמה שיותר נורמלי ומסודר לשאר הנשים שנמצאות פה.
<אריאלה אהרון: איך אתן מאתרות מי קטינה?
<שני רבר: מי קטינה, הן אומרות פשוט את הגיל, זה לא משהו שהן מסתירות.
<שני רבר: אנחנו לא נתקלות בהרבה קטינות מתחת לגיל 18, שהן מגיעות.
<שני רבר: במידה שכן אנחנו מפנות אותן לעמותת 'עלם', יש כל מיני מסגרות פה באזור שבאמת מטפלים בגילאים האלה.
מירב בן ארי: יש את 'הלב' באלפסי שם.
<שני רבר: 'הלב' זה גיל 18 עד 26.
<שני רבר: הוא גם חלק של 'עלם'.
<נעמה ריבלין: אני אגיד מילה על הנושא של גם הסיוע המשטרתי וגם הנושא שבאמת יכולים לקרות מקרים של עימות כתוצאה - - -
עליזה לביא: אני שאלתי אם הן מוגנות.
עליזה לביא: אותי זה מטריד.
<נעמה ריבלין: זה אחד הדברים שאנחנו בשנה וחצי האחרונות יותר מתמודדות, כי ככל שיש יותר התקפים פסיכוטיים אז גם התוקפנות, שהיא לא תוקפנות עבריינית בשביל להשיג משהו, לחלוטין אין עם מי לתקשר באותו רגע, יש יותר מקרים כאלה ועשינו לחצן מצוקה רק לאחרונה, עד לא מזמן הסתדרנו גם בלי לחצן, אלא רק להתקשר למשטרה.
<נעמה ריבלין: אני כן יכולה להגיד שרוב הנשים חוות את המקום הזה כבית, אולי זה ככה סיכום.
<נעמה ריבלין: לפעמים אפילו קשה להן לעבור וללכת לגמילה כי זה הבית שלהן, זה הבית הראשון שראה אותן והתייחס אליהן והן מפחדות לעבור לבית האחר, שזה השיקום, לכן אנחנו עושות להן קשר, מביאות אותן לראות את ההוסטל הרבה פעמים, כדי שהן יראו שיש עוד בית שיכול - - - הן הרבה פעמים כועסות על אלה שלא מנקות, הן שותפות בניקיון של הבית, זאת אומרת רובן רואות את המקום הזה ולפעמים כשיש אישה שהיא במצב התקפי, אז המטופלות האחרות עוזרות למדריכה להגן, כי הן רואות כאן את הבית הזה כמשהו שהוא שלהן ואכפת להן.
<נעמה ריבלין: עדיין המקרים האלה, אני אומרת שוב, תחלואה כפולה, המקרים האלה מטרידים אותנו, המערכת כמשרד הרווחה, משרד הרווחה לא יכול להתמודד עם תחלואה כפולה ובריאות הנפש לבד.
<נעמה ריבלין: אנחנו בצומת הזה - - -
עליזה לביא: זו סוגיה אחרת שצריכה לקבל - - -
<נעמה ריבלין: סוגיה שאני ערה לה לאחרונה.
<נעמה ריבלין: אני יכולה לראות שתראו את לוח ההצלחות ולוח המודעות שלהן, זה ככה זה לצד זה ב - - - (בישיבה)
<נעמה ריבלין: אז שלום שוב לכולם.
<נעמה ריבלין: אנחנו במעבר די חד מדירת החירום במסגרת השיקומית שלנו, שכוללת את ההוסטל ומרכז היום, אנחנו יושבים כרגע בסלון של ההוסטל.
<נעמה ריבלין: אני אתן סקירה גם על מסגרות הטיפול, אבל אני, כמו שאמרתי, אתן גם סקירה מוקדמת מי הנשים שנשאבות למעגל הזנות ובאיזה מצב הן מגיעות אלינו כדי להבין איזה תכנית טיפולית נכונה ומתאימה צריך להתאים להן.
<נעמה ריבלין: רותי סופר מעיריית תל אביב הצטרפה אלינו.
עליזה לביא: המקסימה, המדהימה, רול מודל להרבה מאוד יועצות.
<רות סופר: בעצם יש לי שני תפקידים מרכזיים בעיריית תל אביב, אני מנהלת תחום משאבי קהילה בתוך מינהל שירותים חברתיים ואני יועצת מגדר ומעמד האישה ישירות לרון חולדאי, על פי החוק.
<רות סופר: אני בעצם מהווה את הזרוע המקצועית והמערכתית לקשר שבין העירייה לבין 'סלעית'.
<רות סופר: 'סלעית' היא מפעל חברתי מיוחד במינו, עברנו תהליך הקמה מרתק ומאז ש'סלעית' הוקמה היא רק כל הזמן מתפתחת ומתפתחת.
<רות סופר: אני מאוד שמחה על הביקור הזה, אחרי כל ביקור אנחנו גם זוכות לזה ש'סלעית' תוכר יותר לעומק בקרבכם וגם אנחנו מקבלות תובנות, רעיונות, כי אין פה שמירה על מצב קיים, זה כל הזמן מתפתח.
<נעמה ריבלין: כמו שהבטחתי, באמת כדי להבין איזה שירותי טיפול מותאמים לנשים בזנות צריך לייצר ואנחנו כל הזמן בתהליך, כמו שרות אומרת, ההתאמה האישית, המאפיינים של הזנות משתנים, המאפיינים של הנשים שנשאבות לזנות משתנים ואנחנו כל הזמן בתהליך של התאמה אישית בתוך המסגרות הקיימות.
<נעמה ריבלין: אני כן אתן סקירה מקדימה למי הנשים שאנחנו מפנות את השירות הטיפולי, מי הנשים שמגיעות לזנות.
<נעמה ריבלין: אחריי אני בעיקר אתן לנשים עצמן לספר ממקור ראשון על מה הן עברו שם ומה תהליך השיקום בשבילן היה.
<נעמה ריבלין: כמו שכבר אמרתי בדירה המאפיין המרכזי שאולי בעצם חוצה מעמדות, גילאים, מצב סוציואקונומי, לא משנה מאיזה אזור בארץ ובעולם, כי חלק גדול מהנשים שלנו זה גם נשים עולות מרוסיה רבתי, שהגיעו לארץ בגילאי 12, 13, 14 עם המשפחות שלהן, אם זה תושבת הארץ, אם זה מכפר ערבי, אנחנו רואות, יש מכנה משותף אחד מאוד מאוד מרכזי וזה פגיעה מינית מתמשכת בילדות.
<נעמה ריבלין: אני כן אסייג ואומר, לא כל נערה שנפגעת מינית בילדות, וזה אפרופו נושא של איתור, תגיע לזנות, אבל ההתאמה בהפוך היא כמעט אחד לאחד.
<נעמה ריבלין: כל אישה שמגיעה לזנות, אנחנו מוצאים ברקע שלה, דרך אגב גם בנים שהגיעו לזנות, אבל אני מדברת בעיקר על נשים וטרנסיות, באמת אנחנו שומעים סיפורים מאוד מאוד קשים על פגיעה מינית מתמשכת מגילאים מאוד מאוד צעירים, שבעצם ההבניה, ההסללה לעולם הזנות התחילה עוד מגיל מאוד מאוד צעיר.
<נעמה ריבלין: ילדה לומדת מגיל צעיר על הגוף שלה את מה שהפוגע מינית מעביר לה, שהיא בעצם כלי, חפץ, איזה שהוא אובייקט שאמור לספק את השירותים המיניים.
<נעמה ריבלין: הן לומדות מגיל צעיר מאוד לזהות מה גברים רוצים מהן, הן יודעות בדרך כלל שרוצים מהן סקס או מין, זו דרך ההתקשרות שלהן לעולם וזה מעבר לדרך הישרדות, זה כבר זהות עצמית.
<נעמה ריבלין: בעצם מגיל מאוד צעיר הן לומדות שדרך ההתקשרות שלהן לזכות בשייכות ובאהבה זה דרך הגוף שלהן.
<נעמה ריבלין: כשפגיעה מתרחשת בבית, על ידי אבא או דוד או שכן, פגיעה בגילאי 8, 9, זה בדרך כלל לא על ידי אדם שהיא לא הכירה, אני גם לא מדברת על אירוע חד פעמי, לא שאני אומרת שאונס חד פעמי לא פוגע בנפש, אבל אם יש אירוע קשה בדרך לבית הספר ויש משפחה שעוטפת, אז האירוע הזה יכול להיות טראומטי, אבל אפשר לעבור תהליך תרפויטי כבר בגיל מוקדם.
<נעמה ריבלין: אני מדברת על בתים מאוד מאוד כאוטיים, גם בבתים סוציואקונומיים - - - אנחנו מכירים אישה מרמת אביב ג', משפחה מאוד מאוד מתפקדת, אבל האבא היה שותה לפרקים וכשהוא היה אלים הוא היה גם מתייחס בצורה מאוד משפילה לאמא, מביא זונות הביתה, הילדות היו רואות את הזונות ודרך אגב, ביום מן הימים היא מצאה את עצמה בתל ברוך ואת אח שלה אומר לה, כשהיא הייתה ילדה, 'את יודעת?
<נעמה ריבלין: הנשים שאבא מביא הן מתל ברוך' ו-20 שנה אחרי כן היא מצאה את עצמה בתל ברוך, בכלל לא מבינה את ההקשר.
<נעמה ריבלין: אני מדברת על פגיעה מינית מאוד רחבה.
<נעמה ריבלין: לא תמיד זה בגוף ישיר לאישה, למשל נשים שבאמת האבא חי חיים מאוד עברייניים והרבה מאוד גברים מסתובבים בבית, או אישה, יש לנו מטופלת שאמא שלה, היא גדלה כבת יחידה עם אמא, שגם הייתה פסיכיאטרית, והייתה מדי פעם מתאשפזת, אבל היא חיה אורח חיים של הרבה מאוד גברים בבית.
<נעמה ריבלין: היא הייתה אומרת בקבוצות 'אני ראיתי סקס, זה נון אישיו מבחינתי, מגיל 5 אמא שלי', ואני משתמשת בביטוי קשה, 'הזדיינה לידי, ליד המיטה, וראיתי את זה'.
<נעמה ריבלין: המחשבה שגם אותם גברים אולי נגעו בה, כן או לא, זה כבר עלה תוך כדי הטיפול.
<נעמה ריבלין: בסופו של יום אנחנו מוצאות גם בתהליך הטיפול, לפעמים הן לא זוכרות פגיעה ישירה בגוף שלהן וככל שהמערכת הטיפולית יותר מוגנת אז גם סיפורים נוספים מגילאים מוקדמים יותר יוצאים בתהליך הטיפולי.
<נעמה ריבלין: הפגיעה המינית מתרחשת לאורך זמן ומייצרת עיוות מאוד מאוד גדול ביחסי ההתקשרות עם העולם, ההבנה שהדרך לקבל אהבה ושייכות דרך הגוף שלי זה קורה שם.
<נעמה ריבלין: אם ילדה נפגעת מינית על ידי אבא שלה ולמחרת בבוקר הוא קונה לה מתנות, וזה לא מקרה יחיד, אבל המתנות הרבה פעמים הן פיצוי או דרך הוקרה על השירות שהיא נתנה או תחושת האשמה של האבא הפוגע, אני אתן דוגמה, שמגיל 10 עד גיל 15 נאנסה באופן קבוע על ידי אבא שלה, דרך אגב אני מכירה את אותה אישה משנת 2000, עוד כשניהלתי את ההוסטל לאסירות משוחררות והזיכרון היה מגיל 10 עד 15 וכשהיא הגיעה להיות מטופלת ב'סלעית' כבר התחילו זיכרונות מגיל 7, עוד בשולחן שבת, כשהוא מכריח אותה ללבוש שמלה ודוחף ידיים מתחת לשולחן.
<נעמה ריבלין: זאת אומרת הילדה מגיל מאוד מאוד צעיר, אבל אונס, 'כשהוא היה בא אליי למיטה זה היה מגיל 10, אמא הייתה אז חולה אחרי אירוע מוחי', אבל היא זוכרת לילות שהוא בא וכופה את עצמו מינית על האמא.
<נעמה ריבלין: שוב, בת להורים ניצולי שואה והוא היה הרבה פעמים מפוטר מהעבודה, בתקופות ההן הוא היה מגיע מאוד שיכור ואלים וכופה את עצמו מינית, שזה כשלעצמו סוג של פגיעה מינית בנפש של ילדה שהיא שומעת ושותפה לאונס שאמא שלה עוברת ממש מיטה ליד, דירת חדר וחצי, אפילו לא עם דלת ודי סמוך אחר כך הוא מגיע אליה למיטה.
<נעמה ריבלין: כמובן כעס על האמא, איך היא לא ראתה, איך היא לא ידעה, ואולי אפילו, באיזה שהוא שלב בשיחות היא אמרה, יכול להיות אפילו שזה התאים לה, שהוא לא יבוא אליה, כלומר 'גם אמא קרבנה אותי, להיות קורבן של הדבר הזה'.
<נעמה ריבלין: ואבא היה קונה לה מתנות, כל פעם איזה שהיא שמלה ובגד ושרשרת ובגיל 14, היא אומרת, 'את יודעת אני בעצם מבינה שלמדתי להיות זונה בגיל 14, כי בגיל 14 כבר ביקשתי', אפרופו ילד היום, מה הוא יבקש, סמל סטטוס, אייפון 6?
<נעמה ריבלין: אז היא ביקשה, והיא הראתה לי את התמונה הזאת, זה היה אחת השיחות קורעות הלב, תמונה שהיא במיטה עם רדיו טייפ דאבל קסט שהיא ביקשה והיא גם אומרת לי 'את רואה?
<נעמה ריבלין: זו המיטה שאבא שלי היה אונס אותי' והיא מצולמת עם הרדיו טייפ שהיא קיבלה במתנה, אבל היא כבר ביקשה את המתנה.
<נעמה ריבלין: היא אומרת 'אני בעצם למדתי לבקש על הגוף שלי מגיל מאוד צעיר, ידעתי שהוא שווה משהו ואני יכולה אולי להשתמש בו, ואם ממילא כבר פוגעים בי, אז אני אולי אעשה בזה איזה שהוא שימוש'.
<נעמה ריבלין: אני מציינת את זה כי בעצם באיזה שהוא גיל, בגיל 12, 13, 14, הגיל שהפגיעה מתרחבת, הן לומדות שדרך ההתקשרות שלהן בעולם ולהשיג אהבה ושייכות גם מחברת השווים, וזה מה שקורה אחר כך גם בבית הספר, זה דרך הגוף שלהן, כי זה מה שהן לימדו וזיהו את עצמן כדרך היחידה לזכות באהבה.
<נעמה ריבלין: התמורה הראשונה שנשים בזנות בעצם מחפשות זה לא כסף, זה איזה שהוא ביטחון, איזה שהיא אהבה ואיזה שהיא שייכות.
<נעמה ריבלין: הרבה פעמים הן אומרות שגם מהלקוחות ולקוחות גם יודעים לעשות בזה שימוש, מאוד להחמיא להן ולפדבק אותן ו'את הכי שווה' ו'רק אלייך אני חוזר'.
<נעמה ריבלין: אני מזכירה לכן שאלה ילדות שממילא למדו להיות שוות דרך הגוף שלהן והלקוחות פשוט עושים את אותו שימוש אחר כך בגוף שלהן ונותנים להן ציון, ציון על הזיון, אני קוראת לזה, כי זה מה שהן מרגישות.
<נעמה ריבלין: הן הרבה פעמים גם מרגישות שוות, הן אומרות 'אם הוא בא אליי ומעדיף לעשות את זה איתי ומקטר על אשתו שלא נותנת, אז אני כאילו מרגישה באותו רגע יותר שווה, ובכלל הוא בוגד באשתו ובא אליי ובוחר אותי'.