GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מירב בן ארי: היא יודעת שהיא נותנת מין לצורך תשלום.
מירב בן ארי: אז היא לא קוראת לזה זנות, אבל היא יודעת, וממשיכה לקבל ג'ינס של דיזל.
מירב בן ארי: גם פה הדרך לטפל היא לא בכתב אישום, שזה בסדר.
מירב בן ארי: אבל הדרך לטפל היא לומר לה באמצעות ארגונים חברתיים שעושים עבודה נהדרת בתוך בתי הספר, לומר לה: יש לך חלופה לזנות.
מירב בן ארי: וכשישבנו בסיור, הלכנו למרכז בתל-אביב, שישבנו עם הצעירה, שסיפרה – אני חייבת לומר לוועדה - זה מדהים בעיניי, שרוב הזנות כיום היא כבר לא בפינת הרחוב מתחת לניאון, מה שראינו בסרטים בשנות ה-70'.
מירב בן ארי: זה לא שהיא מסתובבת ברחוב עם חצאית מיני.
מירב בן ארי: לכן הדרך בעיניי הכי-הכי משמעותית זה משרד הרווחה, קודם כל, ומשרד החינוך – יש תוכניות; לא מספיק.
מירב בן ארי: אגב, היא תספר לך בטח שמשרד הבריאות החליט לעשות צעד – עד שיש עמותה שמתעסקת באמצעי מניעה – החליט להקפיא, ונטפל בה בנפרד.
<שרון צ'רקסקי: הנערות האלה מגיעות אלינו בהיריון.
מירב בן ארי: מי פה ממשרד הרווחה?
יפעת שאשא ביטון: יש פה נציגות.
יפעת שאשא ביטון: כל מה שאת אומרת, נכון, אבל זה לא רק משרד הרווחה ולא רק משרד החינוך ולא רק רשויות החוק.
יפעת שאשא ביטון: חייבים להיות כולם.
יפעת שאשא ביטון: חייבים לטפל בזה בכל המרחב שזה נמצא, וכן, הזנות הסמויה – תשאלי – אני מוכנה שתעשו מחקר קטן: תשאלו ילדים בבית ספר, מי זונה או עם קטין.
יפעת שאשא ביטון: זה אותה תפישה של המיני והכביש.
יפעת שאשא ביטון: יש דימוי מאוד ברור.
יפעת שאשא ביטון: אין להם מושג, שמה שהם עושים זה זנות, ועצם זה שהם לא קוראים לזה במילה הקשה הזו, מאפשר להם להחליק את זה.
יפעת שאשא ביטון: ואם אנחנו נהיה שם במערכת החינוך, כדי למנוע ולא רק במקום – ואנחנו חייבים להיות במקום שגם מטפל אחר כך, אולי נצליח קצת לצמצם.
יפעת שאשא ביטון: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות)
יפעת שאשא ביטון: :> רק דבר אחד: מהזמן שחוק ההפללה עבר טרומית, אנחנו רואים ירידה.
מירב בן ארי: וגם כאילו סגרו את הפוסי קאט, והוא עובד.
מירב בן ארי: עליזה, אני בתל-אביב כל כך הרבה שנים.
מירב בן ארי: כמה מכן חושבות שהפוסי קאט סגור?
מירב בן ארי: עובד וסוגר אירועים.
מירב בן ארי: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> זה צעד אחר צעד.
מירב בן ארי: כשאומרים שחשפנות זה זנות- - -
מירב בן ארי: אני אתך בזה.
מירב בן ארי: אין לנו ויכוח.
מירב בן ארי: היינו ביחד וראינו.
מירב בן ארי: את יודעת גם בהופכות, שהדרך הכי טובה, בסיור של הופכות, הכל כך משמעותי, מה הדבר הכי אדיר בסיור, ואת יודעת אותו – המדינה אמרה בסוף: שימו את הפילנתרופיה בצד בהופכות - אנחנו המדינה ניתן סל שיקום, ובאנו באמת לסיור נוסף – איזה מדהים.
מירב בן ארי: אני מסכימה עם שתיכן.
מירב בן ארי: שתיכן עושות עבודה מצוינת.
מירב בן ארי: אני אומרת: בסוף רוב הצעירות בזנות מגיעות עם רקע עשיר מאחוריהן.
מירב בן ארי: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> נכון, אבל צריכה להיות ערכאה.
מירב בן ארי: מסכימה.
מירב בן ארי: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> וזנות צריכים לדעת שזנות קטינים במדינת ישראל אסורה, וצריך להיות שיימינג, כי זה דפוס חוזר.
מירב בן ארי: מסכימה לחלוטין.
מירב בן ארי: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> דינה דומיניץ.
<דינה דומיניץ: תודה.
<דינה דומיניץ: אני אדבר גם בשמי כמתאמת המאבק לסחר בבני אדם במשרד המשפטים אבל גם כפרקליטות וגם כייעוץ וחקיקה.
<דינה דומיניץ: כולנו באמת שותפים גם לתסכול שעלה מהדברים של בן ארי ושל יושבות-הראש.
<דינה דומיניץ: יש תסכול מתמשך תקופה ארוכה מרמות מאוד נמוכות של אכיפה.
<דינה דומיניץ: וזה לא שלא נעשו מאמצים.
<דינה דומיניץ: אני יכולה להעיד שגם במשטרה, בהחלט, גם בפרקליטות, גם במשרד הרווחה, במשרד הבריאות, במשרד החינוך נעשו מאמצים.
<דינה דומיניץ: מאוד חשוב שהכנסת תמשיך, חשוב שמתקיים הדיון הזה.
<דינה דומיניץ: חשוב להמשיך ולא להזניח את הנושא כי זה כן מקדם בסופו של דבר.
<דינה דומיניץ: הבעית ידועות, אני חושבת, או לפחות ההשערות שלנו, למה קשה בתחום הזה.
<דינה דומיניץ: אנחנו יודעים שמאוד קשה החשיפה, שיתוף הפעולה עם הקטינים, אנחנו לא רוצים לפגוע בקשר של הרווחה עם הקטינים, ולכן יש קושי בהעברת המידע ממשרד הרווחה לגופי האיפה, כי אז מייד הקטין מרגיש ששברו את האמון שלו מול הגורמים המטפלים.
<דינה דומיניץ: יש קשיים, ועם כל זה, אנחנו לא יכולים לוותר.
<דינה דומיניץ: אנחנו חייבים כן לעשות מאמצים.
<דינה דומיניץ: אנחנו חושבים שמעבר לרעיונות של השולחנות העגולים שאנחנו גם מנסים לקדם, ומאוד שמחים שהגענו לישורת האחרונה ולנסות להריץ את זה לפחות, אבל אי-אפשר לבנות על זה את הכול.
<דינה דומיניץ: אני לא חושבת שנכון לומר שזה הפתרון, ולזנוח את הדברים האחרים.
<דינה דומיניץ: חייבת להיות גם עלייה כלשהי באכיפה.
<דינה דומיניץ: מבחינת הפרקליטות, עשינו שימוש בכלים העומדים לרשות הפרקליטות כמיטב יכולתנו.
<דינה דומיניץ: קיימנו דיונים בכל הפורומים הבכירים.
<דינה דומיניץ: פרקליט המדינה הוציא מכתב למפכ"ל, וביקש או הנחה להגביר את האכיפה.
<דינה דומיניץ: אני יודעת שבמקביל גם המפכ"ל או ראש חטיבת חקירות הוציא הנחיה לכל היחידות, להגביר את האכיפה, אבל אנחנו לא רואים באמת איזשהו שינוי בשטח.
<דינה דומיניץ: עשינו פרויקט יחד, הפרקליטות והיחידה שלי – תיאום המאבק בסחר.
<דינה דומיניץ: עברנו על 30 תיקים שנסגרו על-ידי הפרקליטות, 30 תיקי חקירה.
יפעת שאשא ביטון: למה נסגרו?
<דינה דומיניץ: מחוסר ראיות, ככלל.
<דינה דומיניץ: יכול להיות שיש גם חוסר עניין- - -
יפעת שאשא ביטון: מה זה חור ראיות?
יפעת שאשא ביטון: הוא היה שם?
יפעת שאשא ביטון: הוא היה לקוח של הקטין או הקטינה?
יפעת שאשא ביטון: איזה עוד ראיות צריך?
<דינה דומיניץ: עברנו בדיוק על התיקים האלה כדי להבין איפה זה נתקע.
<דינה דומיניץ: רצינו להבין למה התיקים הללו נסגרים ולא מבשילים לכתבי אישום.
<דינה דומיניץ: זו היתה הסיבה שבדקנו.
<דינה דומיניץ: עברנו תיק-תיק, אספנו אותם מכל המחוזות בארץ ועברנו תיק-תיק.
<דינה דומיניץ: גילינו שבחלקם החקירה היתה בחלוף הרבה מאוד זמן, ולכן אי-אפשר למצוא קצה חוט, בחלקם הקטינים כבר עם חלוף הזמן, לא היו קטינים.
יפעת שאשא ביטון: אבל הם היו לקוחות שלהם כשהיו קטינים.
יפעת שאשא ביטון: יודעת מה נדמה לי, דינה?
יפעת שאשא ביטון: וזה לא אישית אליך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן עסוקים פה בתירוץ תירוצים – למה אי-אפשר לטפל בזה זה מה שאני שומעת סביב השולחן.
יפעת שאשא ביטון: למה זה קשה, למה אי-אפשר.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שנשמע.
<דינה דומיניץ: אנחנו מנסים כן להגיע לשורש הבעיה, ולהבין איך זה יכול להשתפר.
<דינה דומיניץ: התיקים שנסגרו, וקיבלנו הנחיה שאפשר לפתוח אותם, גם אם נסגרו – קיבלנו הנחיה מהמשנה לפרקליטות המדינה לעניינים פליליים דאז, שאפשר לפתוח אותם גם אם חלף הרבה זמן; אם יש משהו שאפשר לעשות כדי להשלים חקירה, וניסינו, ואי-אפשר היה לפתוח אותם חזרה.
<דינה דומיניץ: אנחנו חושבים שצריך פה שילוב – אלה תיקים של אכיפה יזומה, תיקים שצריך ליזום בהם, לביים, להגיע למקורות.
<דינה דומיניץ: יש הרבה דברים שאפשר לעשות מבלי להגיע ישירות לקטינים עצמם.
<דינה דומיניץ: זו המטרה בין היתר גם בשולחנות העגולים, לאפשר את השיח ההוליסטי הזה, לאפשר העברת מידע מאוד חשוב וכיווני חקירה נוספים מעבר להגעה ישירות לקטין.
<דינה דומיניץ: נעשה הכול מבחינתנו כדי שזה יצליח.
<דינה דומיניץ: רק עוד משהו שחשוב לומר – אני מייצגת את הפרקליטות – היא כמובן מקבלת את התיק אחרי שהוא מגיע מהמשטרה.
<דינה דומיניץ: הפרקליטות לא חוקרת בעצמה, לא יכולה- - -
יפעת שאשא ביטון: אני כבר מכירה את התהליך שעובר אצל הפרקליטות וגם את כל התיקים שנסגרים בכלל בפרקליטות – לא רק בהקשר של זנות קטינים אלא בכלל בהתמודדות תיקים לגבי קטינים נפגעי עבירה.
יפעת שאשא ביטון: השיח הוא אותו שיח, התסכול הוא אותו תסכול.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזו הזדמנות לקרוא לכם, בפרקליטות, במיוחד כשמדובר בקטינים – אתם חייבים לפרוץ את הקופסה.
יפעת שאשא ביטון: חייבים לעשות משהו כדי למצות דין עם מי שפוגע בקטינים.
יפעת שאשא ביטון: אי-אפשר לדבר על זה שאין מספיק ראיות, שהן לא בשלות, שעבר זמן.
יפעת שאשא ביטון: אלף ואחד סיפורים, ובסוף מי שפוגע בהם, מסתובב חופשי ומאושר.
יפעת שאשא ביטון: לא אהיה יותר בוטה, אבל זה מה שקורה סביב השולחן הזה פעם אחר פעם.
אלעזר שטרן: קודם כל, אני מתנצל אם זה לא בדיוק התגלגלות הדיון – חזרתי, ואני צריך לצאת.
אלעזר שטרן: אשתי כבר כמה שנים מתנדבת כסייעת לנפגעות תקיפה מינית, וגם מעבירה סדנאות בבתי ספר דתיים.
אלעזר שטרן: אולי כיוון שאני רוצה לומר כמה מילים גם על החינוך הממלכתי-דתי – לומר שאני בוגר ישיבה תיכונית שנחשבת מהטובות יותר, לפחות בזמננו, ויש שם ראש יחידה בכלא על דברים שהתגלו בשלבים מאוחרים מדי.
אלעזר שטרן: למעשה מה שאני רוצה לומר פה ולקרוא – אני חושב שיש קצת התעלמות או, כי חלק מההתמודדות, זה לא לחשוף.
אלעזר שטרן: אני לא רוצה כרגע לצטט חוויות, אם מישהי מתלוננת על מישהו שהיא ראתה אותו מאונן באיזה מקום – אני מדבר מהחיים – ואז המחנכת או הסייעת מפסיקה את השיעור, כי אצלנו אין מילים כאלה, למרות שמילים כאלה מופיעות גם במקורות.
אלעזר שטרן: בעצם אני רוצה לומר, שלימוד ההלכה של מה שאסור לעשות הוא לא מחסום בזה שהדברים הללו לא נעשים.
אלעזר שטרן: אני חושבת שאדם הוא אדם הוא אדם, תלמיד הוא תלמיד הוא תלמיד, וכל גון בחברה יכול לבנות לעצמו את החסמים שהוא רוצה, אבל תמיד יש שם הפרצות הגדולות מדי.
אלעזר שטרן: אני חושב שמכירה של פרצה אחת כזו, גורמת נזק שאי-אפשר לתקנו אחרי זה לאורך כל החיים של הגורמים.
אלעזר שטרן: לכן אני מבקש שגם פה, שגם הוועדה תקרא באמת להגברת העיסוק, החינוך ופעולות המניעה, ללא הבדל בין סקטור או זרם חינוכי.
אלעזר שטרן: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> הערה מאוד חשובה, כי גם במשרד החינוך הדלת סגורה, כל שכן באותו ציבור שחבר הכנסת שטרן מדבר עליו – הממלכתי-דתי.
יפעת שאשא ביטון: נציגת הרווחה, בבקשה.
<גילה רונן: שמי גילה רונן, סגנית מנהלת שירות לנוער, צעירות וצעירים במשרד הרווחה.
<גילה רונן: אני מצטרפת לדברים שנאמרו פה לגבי הצורך באכיפה, בחינוך, כמובן, אבל אני רוצה לייחד את דבריי למה שאנחנו עושים במשרד.
<גילה רונן: במשרד שלנו גם השירות לנוער, צעירות וצעירים, וגם השירות לפרט ומשפחה בהחלט רואה בדבר הזה משימה לאומית.
<גילה רונן: נכנסנו בצורה מאוד-מאוד מואצת לפיתוח מענים בתחום הזה.
<גילה רונן: אני יכלה לומר על השירות שלנו, שתקצבנו ל-2018-2017 ב-20 מיליון שקלים, מלבד המענה שכולכם מכירים, המענה הארצי, הלב 24/7 שמתוקצב על-ידי המדינה באופן מלא בכ-5 מיליון שקלים.
<גילה רונן: ב-2017 פיתחנו 13 מענים.
<גילה רונן: אני לא זוכרת מי התייחס לעניין הזה, אבל המקום של הרשויות המקומיות – אל"ף, אנחנו רואים בזה מטרה בפני עצמה – לחבר את הרשויות המקומיות, ולקחת אחריות לגבי הקטינים, הצעירות והצעירים שמנוצלים לזנות.
<גילה רונן: לכן זה היה מהלך של התקשרות מול הרשויות ולא יציאה למכרז, כי מבחינתנו יש בזה משמעות מאוד גדולה, שרשות לוקחת אחריות ואומרת רוצה אני, ונכנסת לעובי הקורה ומטפלת, ולא ארגונים- - - <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> אז יש 13 רשויות?
<גילה רונן: יש כרגע 13 רשויות, מהצפון ועד הדרום, כולל רשות במגזר החרדי וכולל רשות נוספת במגזר הערבי שמפעילים את מודל הלב במרחב מצומצם, שלא כולל- - -
מירב בן ארי: אבל הלב באלפסי לא דומה בכלל- - -
<גילה רונן: ודאי שלא.
<גילה רונן: אבל המענה מותאם לרשויות הקטנות, מענה הלב.
<גילה רונן: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> מה זה קטנות?
<גילה רונן: אם ניקח את אילת, למשל, שאשמח- - -
מירב בן ארי: זה מרחב פתוח.
<גילה רונן: זה 1 מה-13.
<גילה רונן: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> אבל זה לא מרחב קטן.
<גילה רונן: את יודעת מה קורה באילת.
<גילה רונן: היא הפכה להיות עיר מקלט, ויש הרבה מאוד קטינות שנמצאות באילת.
<גילה רונן: מה התשובה של ראש העיר – הן לא אילתיות.
מירב בן ארי: כי בתל-אביב אנחנו בודקים תעודת זהות.
שולי מועלם-רפאלי: אני מזכירה שבירושלים התשובה היתה: אין לנו זנות קטינים בירושלים.
שולי מועלם-רפאלי: אני זוכרת את הדיון המהולל.
מירב בן ארי: ירושלים כבר לא נמצאת שם.
שולי מועלם-רפאלי: על זה נאמר במקורותינו: הודו לה' כי טוב.
<גילה רונן: ירושלים כבר לא נמצאת במקום הזה.
<גילה רונן: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> אחרי הרבה מאוד פניות, כולל הכתבה האחרונה שהיתה במקלט.
מירב בן ארי: זה לא מקלט.
<גילה רונן: ירושלים כבר לא נמצאת שם, ונעשה מיפוי מאוד רציני.
<גילה רונן: הם לקראת הקמה של כמה מסגרות.
<גילה רונן: יש גם השאלטר.
<גילה רונן: ירושלים כרגע היא לא אחת מה-13.
<גילה רונן: כרגע הם במהלך להקים מענה לצעירות.
<גילה רונן: אני בטוחה שנגיע גם למענה הזה.
<גילה רונן: אנחנו מקיימים אתם לא מעט דיונים בנושא הזה.
<גילה רונן: ל-2018 אנחנו מתוקצבים בעוד 10 מיליוני שקלים.
<גילה רונן: כרגע יצאנו עם מיפוי נוסף ברשויות המקומיות כדי לבחור את הרשויות שהמענה הזה ייכנס גם להן.
<גילה רונן: אני חושבת שיש לנו במה להיות גאים, אבל עדיין אנחנו לא נחים על זרי הדפנה, וברור לנו שאנחנו רק בקצה הקרחון.
<גילה רונן: כבר באמצעות 13 המרחבים האלה הגענו לכ-300 נערות וצעירות על כל רצף הזנות כמובן, אבל ברור לנו שזה קצה הקרחון, וככל שנקים יותר מענים וככל שניכנס יותר לעומק, נזהה יותר, ונמשיך לפתח עוד.
מירב בן ארי: אני חייבת להעיר שלושה דברים, כי אני נמצאת בסיפור הזה הרבה זמן עם ציפי.
מירב בן ארי: קודם כל, לומר שהרשות לוקחת, זה לא נכון, כי הרשות לוקחת, אבל העמותה מפעילה.
<גילה רונן: לא בכל הרשויות.
מירב בן ארי: ואני בעד.
מירב בן ארי: השאלטר בירושלים חוץ מהבנים, זה על"ם.
מירב בן ארי: השאלטר בתל-אביב שהוקם אי פעם בשנה הקרובה, אם ימצאו מבנה, בעזרת השם – זה על"ם.
מירב בן ארי: בחיפה זה על"ם.
מירב בן ארי: צריך לשים את הדברים.
מירב בן ארי: מה זה רשות?
מירב בן ארי: דווקא מי שכל הזמן – סליחה, הכשרת לבבות, אחרי זה למצוא מבנים – יש רשויות שעושות כל מה שאפשר כדי לטרפד, ועד שכבר הבאת את השאלטר, קמו כל השכנים.
מירב בן ארי: אני התעסקתי עם זה בבית, את מכירה ויודעת.
מירב בן ארי: אז קודם כל הייתי מדייקת, כי מי שמכיר את הפרטים יודע שהרשות לוקחת – נכון, לא במכרז, אבל העמותה מפעילה, ואני בעד, כי המקצועיות של על"ם ואותות, עם כל הכבוד, עושות את העבודה בצורה מקצועית.
מירב בן ארי: אני חושבת שהוועדה – יושבות ראש מצוינות – יקבלו דיווח ממשרד הרווחה – כמה נפתחו, מה אופי המרחב הפטוח.
מירב בן ארי: את מדברת על אילת?
מירב בן ארי: רגע לפני הקיץ, ובמדינה שלנו הכול מגיע מהר – מה ההיתכנות לאילת מבחינת מרחב בטוח?
מירב בן ארי: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> לא רק קיץ.
מירב בן ארי: כל כנס ענק של הארגונים הגדולים, אני מקבלת דיווח על אוטובוסים שיורדים.
מירב בן ארי: חברות הכנסת יקבלו דיווח ממשרד הרווחה, מה הסטטוס של אותם מרכזים, ואולי גם יעזרו, כי לבוא כל הזמן לראש העיר: תפתח את השאלטר – גם ה-20 מיליון שקל, זה כסף של ועדת המשנה, שהביאה.
מירב בן ארי: כסף תוצרי לחלוטין של האוצר, שהגיע לרווחה.
מירב בן ארי: ועוד מילה, כי זה חשוב.
מירב בן ארי: כי בסוף שמנו 20 מיליון שקל, ונפתח רק שאלטר אחד, עוד כמה מרחבים פתוחים קטנים- - -
<קריאה: צריך לומר שכל המרכזים האלה הם רק לצעירות ולא לצעירים.
מירב בן ארי: הבנים בירושלים נפתח?
מירב בן ארי: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> אבל יעל צודקת.
מירב בן ארי: גילה וציפי עושות עבודה נהדרת.
מירב בן ארי: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> כולם עושים עבודה נהדרת.
מירב בן ארי: לא כולם, אגב.
מירב בן ארי: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> ברשותך, גילה, בסיור שהיינו לגבי הסוגיה של האפוטרופוס כדי לשהות במרכז, ברשותך, אבקש שתיתני לנו מענה, כי דיברנו על זה גם בדיון הקודם.
<גילה רונן: זה טופל, ונמצא מענה.
<גילה רונן: תכף ניתן לזה תשובה.
<גילה רונן: אני רוצה לתת תשובה בעניין ההפעלה.
<גילה רונן: אל"ף, יש רשויות שמפעילות בעצמן, ויש לכבד את זה ולעודד את זה.
<גילה רונן: בי"ת, אנחנו מברכים על השותפויות.
<גילה רונן: אנחנו מפנים הרבה פעמים – גם אם הרשות לוקחת את מלוא האחריות, ומפעילה בעצמה, אנחנו מפנים לגורמים המומחים כולל על"ם, על"ם בראשם, ואותות, כדי לקבל הדרכה וליווי מקצוע כדי להפעיל את זה באופן האופטימלי.
<גילה רונן: אז יש רשויות כאלה ויש רשויות שבחרו אחרת.
<גילה רונן: לגבי הלנות חירום – את שותפה לנו בעניין הזה.
<גילה רונן: עברנו שבעה מדורי גיהנום.
<גילה רונן: בירושלים נפתחו לצעירות וצעירים, בתל-אביב אנחנו ממש לקראת פתיחה של שלושת השאלטרים – גם לצעירות, גם לצעירים, גם ללהט"ב, וגם ההוסטל בחולון – להט"ב – עומד להיפתח בדצמבר 2018.
מירב בן ארי: ודירה נוספת של טראנסים שנפתחה עכשיו בתל-אביב לבנים.
מירב בן ארי: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> מה לגבי אפוטרופוס?
<קשת יונה פיינברג: קשת יונה פיינברג, עורכת דין במשרד הרווחה.
<קשת יונה פיינברג: רק אציין שבעקבות הישיבה הקודמת של הוועדה, גיבשנו חוות דעת בנוגע ללינה של הקטינים במרחבים הפתוחים בהסכמת ייעוץ וחקיקה של משרד המשפטים, ואכן נצא פתרון.
<קשת יונה פיינברג: מדובר בהסדר ייחודי.
<קשת יונה פיינברג: אלה קטינים שנמצאים בקצה הרצף, רובם זמן רב לא שוהים בבית הוריהם.
<קשת יונה פיינברג: יש גם תופעת חשדנות מאוד גדולה של הקטינים האלה – לא מוסרים את שמותיהם, מסרבים הרבה פעמים למסור פרטים בגלל המאורעות שעברו עליהם מבחינת המוסדות שהם נפלטו מהם, חשדנות מאוד גדולה.
<קשת יונה פיינברג: בצורך ליצור אתם אמון – לשמחתי, הגענו להסדר משפטי שכן יאפשר את הלינה שלהם, שלא יהיה מצב שקטין נמצא ברחוב, ומגיע אלינו למרחב הפתוח, והם מחזירים אותו לרחוב.
<קשת יונה פיינברג: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> מה ההסדר?
<קשת יונה פיינברג: והאם הוא מיושם, או הוא עדיין תלוי בעוד ועדות שצריכות לאשר אותו?
<קשת יונה פיינברג: לא.
<קשת יונה פיינברג: הוצאנו כרגע חוות דעת, שהועברה לגורמי המקצוע במשרד.
<קשת יונה פיינברג: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> כלומר כיום כשמגיע קטין- - -
<קשת יונה פיינברג: אין בעיה כיום.
<קשת יונה פיינברג: קטין שמגיע, יוכל לקבל סיוע משפטי.
<קשת יונה פיינברג: ניתן לו תקופת זמן מוגבלת כמובן, להיות במרחב.
יפעת שאשא ביטון: מה זה תקופת זמן מוגבלת?
<קשת יונה פיינברג: קבענו מדרג, שבו הוא מגיע למרכז, למרחב הפתוח, לארבעה ימים.
<קשת יונה פיינברג: הוא יכול להימצא שם.
<קשת יונה פיינברג: בארבעת הימים הללו תיעשה עבודה של היכרות, ניסיון לקבל פרטים, להבין מיהו הקטין, מה מצבו, כמה זמן הוא לא שוהה בבית הוריו.
<קשת יונה פיינברג: גם לשכנע אותו ליידע את ההורים ולקבל את הסכמם להמשך הלינה.
יפעת שאשא ביטון: ואם הוא לא מוכן?
יפעת שאשא ביטון: הרי לילדים האלה לרוב אין עורף משפחתי מספיק חזק.
<קשת יונה פיינברג: לאחר ארבעה ימים תיעשה התייעצות עם גורם במשרד לגבי הקטין הספציפי הזה, ועד שבעה ימים הוא יוכל ללון שם ללא אישור ההורים.
<קשת יונה פיינברג: לאחר שבעה ימים תיעשה התייעצות אם תיעשה פנייה לפי חוק הנוער, או ייעשה יידוע של ההורים.
<קשת יונה פיינברג: ההסדר הזה יוצר איזון בין הזכות והחובה של ההורים לדאוג למקום המגורים של ילדיהם.
<קשת יונה פיינברג: אדגיש – סיוע ראשוני – מקלחת, אוכל, הם לא פעולות משפטיות, כלומר זה לא משהו שדורש הסכמה של אפוטרופוס, הסיוע הראשוני.
<קשת יונה פיינברג: כן נושא של מגורים, שהייה ממושכת, דורש יידוע והסכמה של ההורים או החלטה של בית המשפט, אבל המטרה, לא להגיע למצבים האלה אלא לעבוד עם הקטינים האלה- - -
יפעת שאשא ביטון: אחרי שבעה ימים - אין הורים.
יפעת שאשא ביטון: זורקים אותו לרחוב בחזרה?
יפעת שאשא ביטון: לא מספיק שאין לו הורים, מסכן, גם אין לו- - -
<קשת יונה פיינברג: קודם כל, יש קטינים שעצם הפנייה לבית המשפט תרתיע אותם ותגרום להם לעזוב את המרחב.
<קשת יונה פיינברג: זה גם שיקול שאנחנו צריכים לקחת בחשבון.
<קשת יונה פיינברג: המטרה היא שהם ישהו שם עד שבעה ימים.
<קשת יונה פיינברג: כל מקרה לגופו.
<קשת יונה פיינברג: יש אפשרות לפנות לבית המשפט לנוער, לקבל החלטה של בית המשפט על המשך השהייה של הקטין.
<קשת יונה פיינברג: שוב - יש הרבה קטינים שהפנייה הזו תרתיע אותם.
<קשת יונה פיינברג: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> ברור.
<קשת יונה פיינברג: אז מה עשינו פה?
יפעת שאשא ביטון: הם חוזרים לרחוב?
יפעת שאשא ביטון: איפה אני מעדיפה אותם – ברחוב, או לנסות לראות איך אני מחלצת אותם מהמקום הזה?
<קשת יונה פיינברג: כרגע המטרה היא להגיע לאיזושהי עבודה עם הקטינים – כן ליידע את הוריהם על עצם השהייה, זו המטרה הטיפולית.
<קשת יונה פיינברג: לאחר שבעה ימים אנחנו – שוב, אני חייבת לציין- - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא מצליחה - ישבתי בבית בלב.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך – לא הצלחתי לתפוש את זה אז, וגם עכשיו אני לא תופשת את זה.
יפעת שאשא ביטון: גילה, בבקשה.
<גילה רונן: בדקתי את הנושא הזה במרחבי הלב, כולל הלב 24/7.
<גילה רונן: זה מענה שבהחלט הניח את דעתם על סמך הניסיון המצטבר שם, מה גם שבדקתי בתקופה האחרונה, אם הגיעו לשם קטינים, שהיו צריכים יותר מהזמן הזה.
<גילה רונן: אמרה לי מנהלת המקום שתוך יום, יומיים, שלושה ימים הם מצליחים ליצור אמון, מצליחים להגיע להידברות, מצליחים – זה בדרך כלל בליווי של עו"ס לחוק הנוער.
<גילה רונן: נוצר האמון, נוצר הקשר.
<גילה רונן: זה מאפשר התחלת עבודה.
<גילה רונן: זה בהחלט מספק את גורמי המקצוע שנמצאים, לפי הניסיון.
<גילה רונן: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> אם חלפו שבעה ימים, מה המענה שלך, גילה?
<גילה רונן: נביא את זה לדיון בבית משפט, אבל אף אחד לא יכול לקחת אחריות במקום בית המשפט.
<גילה רונן: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> כמה מקרים הגיעו לבית המשפט, מהניסיון שלך?
<גילה רונן: לא היו מקרים כאלה לאחרונה.
<גילה רונן: דיברתי עם מנהלת הלב 24/7 בתל-אביב.
<גילה רונן: כשנתנו את המענה הזה, הם אמרו לנו, שזה בהחלט מענה שמספק אותם ומניח את הדעת.
<גילה רונן: ניתקל במצבים אחרים – נתמודד.
<גילה רונן: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> תודה.
<גילה רונן: חבר הכנסת יהודה גליק, בבקשה.
יהודה גליק: אני מאוד מברך על הדיון הזה וגם על שיתוף הפעולה בין שתי הוועדות, רק אני מרגיש שיש פספוס שאנחנו מפספסים.
יהודה גליק: בכל הדיונים שהשתתפתי אצלך, עליזה, בוועדה, כל הזמן הנושא התמקד סביב השאלטרים, הבתים, המקלטים.
יהודה גליק: כשאנחנו מדברים על הזנות של קטינים, אנחנו מדברים ילדים נורמטיביים שהם בסכנה.
יהודה גליק: כל ילד שיש לו פייסבוק, כל ילד שנמצא בקבוצות ווטסאפ, ולא משנה – לא מדובר רק על ילדים בסיכון.
יהודה גליק: הדברים האלה הם הסכנה הגדולה.
יהודה גליק: הם הערך המוסף של הסיפור הזה.
יהודה גליק: פה אין ספק – לא צריך לחכות לאף עמותה.
יהודה גליק: יותר חשוב בבית ספר מלימוד תנ"ך, מתמטיקה ואנגלית גם יחד - כל מחנך כיתה צריך לשבת עם הילד, עם הווטסאפ שלו, עם הפייסבוק שלו, ולחנך את כל הנושאים האלה, איך אנחנו משוחחים בווטסאפ, ואיך אנחנו לא מתגלגלים לזה, וכנ"ל כל נסיעה לאילת, הילדים נוסעים לשם – בשביל זה הם נוסעים לשם.
יהודה גליק: כל מועדון שאנחנו מקימים הוא מועדון למלחמה בזנות.
יהודה גליק: הטיפול בזנות אחר כך כטיפול מונע, כמשרדי הרווחה - הוא כבר מאוחר מדי.
יהודה גליק: הוא כבר הרבה יותר מדי מאוחר.
יהודה גליק: כשאני קראי את הכתבה בידיעות אחרונות בשבוע שעבר התאפקתי מלבכות.
יהודה גליק: זה ילדים שטנים שמתגלגלים, ולא מדובר על מה שאלעזר שטרן דיבר על פגיעות.
יהודה גליק: אנחנו לא מדברים על הטרדות מיניות, פגיעות – זה נושא אחר.
יהודה גליק: אנחנו מדברם על נערות שרוצות חבילת סיגריות, לפטופ, פלאפון נייד, ג'ינס, ועל זה הן הולכות.
יהודה גליק: יש לי בנות 13 ו-14 בבית.
יהודה גליק: בשבוע שעבר בסיפור של הוליווד על הרווי וינשטיין, הן אמרו: כולם יודעים שכך מתקדמים.
יהודה גליק: מכירת הגוף - ברור שכך זה מתקיים.
יהודה גליק: זה בראש שלהן, כך הן חושבות שמתקדמים החיים בעולם.
יהודה גליק: הן משוכנעות שכך זה.
יהודה גליק: זה הכי סטנדרטי.
יהודה גליק: מה אתם מתפלאים?
יהודה גליק: כולן יודעות.
יהודה גליק: וכשאני מדבר אתן על מה שקורה בקבוצות הווטסאפ שלהן – תאמינו לי, דברים שלא ידעתי גם אחרי החתונה – לא מדבר על לפני החתונה.
יהודה גליק: מדברים שם על הכול וגם על תבואי – הכול קיים.
יהודה גליק: אם אנחנו לא נחשוף את הדברים האלה, זה הנושא הכי אקוטי.
יהודה גליק: אתם חושבים שהילדים יושבים בכיתה, ומעניין אותם פוליטיקה, מעניין אותם חשבון?
יהודה גליק: הראש שלהם נמצא בקבוצת הווטסאפ, בפייסבוק, ברשתות החברתיות.
יהודה גליק: שם הן חיות, שם הם קיימים.
יהודה גליק: לכן הרפואה המונעת היא הכי חשובה, כמו תמיד.
יהודה גליק: שם אנחנו צריכים.
יהודה גליק: באותו זמן אני מברך גם את שולי וגם את עליזה וכל מי שפועל לקדם את החוקים האלה להפללה.
יהודה גליק: אנחנו צריכים לדאוג שזה יתקדם כמה שיותר מהר.
יהודה גליק: שם זה מרתיע, כי הקטינים והקטינות זה קטינים, אבל הפוגעים יכולים להיות גם בני 30, 40 שנוסעו לכנס באילת.
יהודה גליק: הם בני 30, 40.
יהודה גליק: הם הפוגעים.
יהודה גליק: לכן, אם לא נפעיל את החוק הזה מה שיותר מהר, ושהמשטרה תיקח על עצמה להילחם בדבר הזה ולהרתיע ולעשות שיימינג חברתי, כמו שעכשיו קורה עם ה-ME 2, אם לא יהיה שיימינג הכי חזק שקיים בזנות בכלל ובזנות קטינים פי כמה וכמה - כל הפתרונות האלה זה פלסטרים, מדי-מדי מאוחר.
יהודה גליק: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> חד-משמעית.
יהודה גליק: יעל גור.
<יעל גור: אני מאוד שמחה לשמוע את הדברים שלך.
<יעל גור: <עליזה לביא (יו"ר ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות):> זאת לא פעם ראשונה.
<יעל גור: הוא חבר נאמן בוועדה.
<יעל גור: לא יצא לי להגיד לו.
<יעל גור: אני רוצה להתחבר גם לזה וגם לדברים של מירב, ולספר לכם סיפור שקרה בדירה דיסקרטית, שביקרתן בה בדרום תל-אביב, חולון, דירה שנכנסנו אליה.
<יעל גור: לא ממש דירה דיסקרטית, בית בושת.
<יעל גור: ישבו לא מעט גברים בלובי, והיה דיבור על קטינות במקום.
<יעל גור: הפקידה לא שמעה את זה, ואחת הנשים יצאה מהחדרים, והיא נראתה לכל הדעות – ראו אצלה פלומה של שערות של ילדה על פניה.
<יעל גור: פתאום הדבר הזה תפס שחרור של דיבור, הפקידה שמעה והתעצבנה – תעופו מפה, קטינות, אסור שיהיו פה קטינות.
<יעל גור: הדיבור הזה מפחיד את מי שמפעילים את עסקי המין, ולא רק דרך הפייסבוק והווטסאפ והקבוצות הדיסקרטיות; ממש בהארד קור של תעשיית המין בדרום תל-אביב.
<יעל גור: אותן נערות יצאו.
<יעל גור: הצענו לקחת אותן להלב.
<יעל גור: הן לא רצו.
<יעל גור: נתנו להן משהו לאכול.
<יעל גור: שתיהן בכו.
<יעל גור: אמרו: אנחנו רוצות לחזור הביתה.
<יעל גור: שאלנו אותן איפה הבית.
<יעל גור: אמרו: בפנימייה בצפון הארץ.
<יעל גור: זה נורא מזעזע, כי לכאורה הן כבר נמצאות במקום, שעברו את האפוטרופוס ואת הלינה הזמנית, אבל הן חיות בפנימייה בצפון הארץ, ושם כנראה לא יודעים או כן יודעים.
<יעל גור: נתנו להן כסף לרכבת, ביקשנו להעביר את הפרטים שלהם לעל"ם.
<יעל גור: הן לא הסכימו.
<יעל גור: הן הסכימו לקחת את כרטיסי הביקור שלנו ואת הפרטים של הלב, והן חזרו לאותה פנימייה בצפון הארץ.
יהודה גליק: ועד היום לא התקשרו, ואתם מחכים לטלפון.
<יעל גור: עוד לא קיבלנו.
<יעל גור: הן אומרים שיש לא מעט שמבטיחים להם עבודה בבית הבושת הזה.
<יעל גור: העברנו את הפרטים של בית הבושת הזה לשוטר שאנחנו עובדים אתו, לרובי.
<יעל גור: אני חושבת שהסיפור הזה מעלה שתי נורת אדומות: אחת, שגם מה שנעשה בתוך המרחבים המוגנים של הרווחה לטובת העלאת המודעות של אנשי הצוותים – לא נעשה מספיק.
יפעת שאשא ביטון: אם הן לא מוגנות שם, מה נשאר?
<יעל גור: אנחנו עושות סדנאות לצוותים במסגרות של חסות הנוער, בתיאום עם הרווחה.
<יעל גור: ב-2016 הגענו ל-26 צוותים ו-15 קבוצות של בני נוער, כי זה התקציב המועט שיש לנו והמעט שאנחנו מצליחות לגייס מחברות, אבל לא ייתכן שהפנימיות עצמן לא יזמינו את הפעילויות האלה, ואני לא מדברת על בני נוער נורמטיביים אלא בני נועד בסיכון.