GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
פרידה בן לולו: המרכז שלנו עומד בקשר מאד אינטנסיבי עם המשטרה, הדיווחים זורמים הדדית.
יעל דיין: בערך פעמיים בשבוע מצלצלים אלי להתראיין על נושאים ארציים, לא מקומיים דווקא, בנושאים האלה.
פרידה בן לולו: לתקשורת יש משקל לא מבוטל בעיר אילת.
יעל דיין: ובתי הספר - מבחינת האלימות בין בנים-בנות.
פרידה בן לולו: אני לא יכולה להגיד שזה ברמה - אין לי נתון סטטיסטי, אבל אני לא חושבת שזה ברמה גבוהה יותר ממה שקיים במקומות אחרים.
פרידה בן לולו: יש לנו בעיות עם בני נוער שבורחים לאילת, בשעות של אחרי בית הספר.
יעל דיין: ודאי יש גם זנות, סחר בנשים.
פרידה בן לולו: יש עניינים גם לבני הנוער המקומיים, שקוראים להם "צפוניים" אצלנו - והכוונה היא לא לצפון תל אביב - בני הנוער המקומיים שלנו, יש איזה גאוות יחידה, גאווה מקומית, אז לפעמים יש חיכוכים, אבל זו עיר שמושכת אליה - היא נשארה בתדמית עיר מקלט - אז היא מושכת, ואנחנו חווים את זה מאד קשה ברווחה, ואנחנו גם רואים את זה כשאנחנו מגדלים את הילדים שלנו.
יעל דיין: היא גם עיר של עוד כל מיני דברים, שהם חיוביים ומפתים.
יעל דיין: אני מודה לכם, אני פשוט רציתי לנצל את זה שאתם כאן - דווקא בגלל מיעוט המקרים - לפעמים כך אנחנו מקבלים מבט למקומות שזה לא נפוץ שם ולכן מגיעים לעיתים רחובות.
רונית לב-ארי: אני לא יודעת להגיד אם הנערה יכולה להגיד אם הייתה כוונה לאימא להיפרד או לא - את מדברת על קנאה קיצונית.
פרידה בן לולו: אני שוב אומרת, הקטע הזה הוא מאד לא פורמלי.
רונית לב-ארי: העניין של המסוכנות - מבצע נורות אדומות שעשינו, שהביא המון פניות של נשים שהיו בסיכון - לא תמיד אישה שנמצאת בסיכון היא מוכה פיזית, יכול להיות שהסיכון מאד מאד גבוה, ואף פעם לא הייתה אלימות פיזית.
רונית לב-ארי: ופה עוד פעם, אני חושבת שאנחנו צריכים לחשוב אולי על איזה שהיא פניה לרשות השידור - יש עכשיו מנהל חדש - אולי צריך על לקיחת אחריות על ידי אמצעי התקשורת, כל השנה, לעשות משהו בעניין הזה.
רונית לב-ארי: אולי אם האישה הייתה מודעת לזה שהיא נמצאת בסיכון - כי היא בטוח לא הייתה מודעת לסיכון - היא הייתה אולי פונה, לפחות להתייעצות.
רונית לב-ארי: אני מוכרחה לומר שבאילת השירותים באמת עושים עבודה נהדרת במשך שנים, ויש להם מאפיינים - הם עיר במצור במידה מסוימת - ויש שם באמת אנשי מקצוע רציניים ושילוב עם ארגוני הנשים, ובאמת אפשר לומר רק מילים טובות.
רונית לב-ארי: ובכל זאת - ותמיד אנחנו שוברות את הראש איפה פה הייתה נקודת הכשל.
רונית לב-ארי: אני חושבת שבאמת הגיע הזמן - אני חושבת שצריך פה לחשוב על קפיצת מדרגה, שכל השנה תהיה מודעות לנושא הזה של סיכון - אם אנחנו מדברים על מקרי רצח.
רונית לב-ארי: צריך לחשוב על משהו.
יעל דיין: זה נושא שדנו בהקשרים שונים בו, בידיעה שיש כאן גם צד שני.
יעל דיין: זאת אומרת, העניין הזה של: תבחני כל יום האם את בסיכון או לא - כמובן שאני עושה את זה פשוט וולגרי כמעט - אבל יש בזה קטע שהוא גירוי למשהו שצריך להיבחן טוב מאד, אפילו בניסוח.
יעל דיין: זה כמו הדאגות המופרכות לגמרי, כשעושים קמפיין גדול למישוש עצמי בסרטן השד - אומרים: אל תחכי לממוגרפיה, אל תחכי לגיל כזה, תמששי כל יום, ונותנים את כל ההדרכה לזה - המון נשים נכנסות ממש לחרדה שהן מצאו משהו.
יעל דיין: השאלה אם אנחנו רוצים, בתחום הזה, שהוא תחום פלילי - אם אנחנו רוצים ליצור עמידה על המשמר, ועד איזה דרגה.
יעל דיין: צריך לחשוב איך עושים את זה ולראות כמה האזהרה יכולה לפגוע בצורה מבוקרת ולתת את הגירוי הזה למחשבה שניה אצל שנים, האם היא בסיכון או לא, ולתת לה כמובן את ההדרכה.
יעל דיין: את מדברת לעשות את זה לכל האוכלוסייה למעשה.
רונית לב-ארי: כי אנחנו לא יודעים איפה זה נמצא ואיפה זה יכול להופיע.
עדה פליאל-טרוסמן: אני רוצה להוסיף קצת מידע - קודם כל, מהרגע שהתברר לנו שהם עלו לחדרה, אז בדקנו עם המחלקה לשירותים חברתיים בחדרה, ולא נמצא שם תיק ולא שום דבר.
עדה פליאל-טרוסמן: מה שקרה, לפני כמה ימים, ממש לפני כמה ימים, פגשתי עובדת סוציאלית והיא שאלה אותי את השם של מי שנרצחה באילת.
עדה פליאל-טרוסמן: ואז היא אמרה לי: אוי ואבוי, פחדתי נורא שזאת היא.
עדה פליאל-טרוסמן: ומה היא סיפרה לי?
עדה פליאל-טרוסמן: המשפחה הזאת גרה לפני כ10- שנים בכרמיאל, והאישה חטפה מכות, חטפה מכות רצח.
עדה פליאל-טרוסמן: היא לא פנתה לשום מקום, ואנחנו גם ניסינו לבדוק במחלקה לשירותים חברתיים בכרמיאל - לא הייתה פניה, לא הכירו אותם ולא שום דבר.
עדה פליאל-טרוסמן: אותה עובדת סוציאלית הכירה אותה במקרה, לא במסגרת טיפולית ולא שום דבר.
עדה פליאל-טרוסמן: מכאן שזה לא כל כך פשוט.
עדה פליאל-טרוסמן: זו גם משפחה שעברה ממקום למקום ולא היו שום סימנים.
נילי קהלני: האם בדקתם גם בתחנת המשטרה, אם היו תלונות בכרמיאל?
עדה פליאל-טרוסמן: לא, לא היו.
יעל דיין: המשטרה כשהיא בודקת, היא בודקת על כל הארץ.
עדה פליאל-טרוסמן: גם בכרמיאל בדקנו ולא הכירו אותם ולא ידעו.
יעל דיין: אז זה סיפור אחר, זה לא עניין שצריך להעביר מכרמיאל לחדרה ומחדרה לאילת, כי לא היה במקור שום דבר.
רונית לב-ארי: אני מאמינה שבשיחה רצינית עם הבחורה יצאו הרבה מאד דברים.
רונית לב-ארי: אפשר ללמוד ממנה פשוט הרבה.
רונית לב-ארי: ב.
רונית לב-ארי: רצח רבקה שימקו ז"ל על ידי אלי מרוותי, ב13.4.02- בראשון לציון
יעל דיין: אנחנו עוברים למקרה השני, גם הוא רצח והתאבדות, בראשון לציון.
יעל דיין: כאן, על פי העיתונות, כן היו תלונות, והם בני זוג שאינם נשואים, כמה שהבנתי, אז בבקשה.
רפ"ק רקפת גלעד: זה רצח מתאריך 13.4.02.
רפ"ק רקפת גלעד: בסביבות 8 בערב התקבלה הודעה מהבת - הם באמת לא היו נשואים, הם חיו ביחד כמה שנים.
רפ"ק רקפת גלעד: הבת של המנוחה, שהיא לא הבת המשותפת, בת 15, מסרה שהם רבו במהלך הבוקר וכשהיא הגיעה בערב הביתה, היא לא יכלה להיכנס לדירה, כי היא הייתה נעולה מבפנים.
רפ"ק רקפת גלעד: את כלי הרכב היא ראתה בחוץ.
רפ"ק רקפת גלעד: הגיע צוות כיבוי למקום, נכנס לדירה מהמרפסת, הוא גילה את אליהו מרוותי תלוי במרפסת הבית, על הפרגולה, ובחדר השינה נמצאה המנוחה, כשהיא דקורה בכל חלקי גופה.
רפ"ק רקפת גלעד: כאן היו באמת תיקים קודמים, זאת אומרת, היו כ9- תיקים קודמים.
רפ"ק רקפת גלעד: חלק היו תלונות הדדיות.
רפ"ק רקפת גלעד: כשגרה, בכל תיק של אירוע של רצח במשטרה, אם יש תיקים קודמים במשטרה, אנחנו עושים תחקיר ובודקים מה יש בפנים ומסיקים מסקנות.
רפ"ק רקפת גלעד: אני יודעת שיושבת ראש הוועדה רוצה לקבל כמה שיותר פרטים, אבל בשלב הזה אני לא יכולה לתת פרטים, כי אנחנו בתהליך של איסוף התיקים - חלק בבתי המשפט, חלק בתחנה, יש בכמה תחנות אחרות.
יעל דיין: ולא היית אומרת שכשיש התאבדות אז אתם חוקרים פחות?
יעל דיין: זאת אומרת, כאשר זה רצח והתאבדות, זה לא סוגר תיק.
רפ"ק רקפת גלעד: לא, אנחנו בודקים.
רפ"ק רקפת גלעד: מבחינת הבדיקה המשטרתית שלנו, זה בכלל לא שייך.
יעל דיין: זה מה שאני שואלת, האם הטיפול הוא אותו טיפול, כאילו הוא היה חי וחשוד?
רפ"ק רקפת גלעד: בוודאי.
רפ"ק רקפת גלעד: זה לא העניין של התיק שלו, הרצח שלו - זה משהו אחר, אם יש ראיות או אין ראיות לזה שהוא רצח.
רפ"ק רקפת גלעד: זה משהו אחר.
רפ"ק רקפת גלעד: זה תיקים שלנו, בעיקר של המדור שלנו, שאנחנו בודקים את כל התיקים.
יעל דיין: ושם לא היו ילדים משותפים, היו ילדים בנפרד.
רפ"ק רקפת גלעד: רק שלה.
תמר קליין: לא, ישנם שני ילדים בני 9 ו11-, לא הגיל שאת ציינת פה.
רפ"ק רקפת גלעד: לא.
רפ"ק רקפת גלעד: יש גיל 15, שזה הילדה הקודמת שלה, מנישואין קודמים.
רפ"ק רקפת גלעד: זאת הילדה שהגיע, לא המשותפים.
יעל דיין: אני מבינה, שוב פעם לפי העיתון, שבן הזוג נעצר, הורחק מהבית - אני מניחה שזה צו הרחקה - וריצה עבודות שירות חצי שנה בגין האלימות.
יעל דיין: יש לכם את זה?
רפ"ק רקפת גלעד: חלק מהבדיקה, נדמה לי שעבודות שירות הם דווקא על עבירות נגד אשתו החוקית, וזאת החברה שלו.
יעל דיין: מקרה קלאסי שהתמוגג בין הרשויות ובין האצבעות.
יעל דיין: אם זה קלאסי וכל הדברים האלה קרו ותועדו, צווים וכן הלאה, אז זה מחזיר אותנו לעוד כמה מקרים שהצו הוא לא מספיק, ההרחקה היא לא מספיקה, הענישה לא מספיקה ודברים חוזרים.
תמר קליין: הוא קיבל חצי שנה בהמלצה של קצינת מבחן שבדקה אותו.
יעל דיין: את מלשכת הרווחה?
תמר קליין: לא, אני לא ממשרד הרווחה, אני ממחוז תל אביב.
תמר קליין: הם לא הוזמנו, דרך אגב.
תמר קליין: דיברה איתי אתמול מישהי מראשון לציון, גברת אילנה כהן.
יעל דיין: סליחה, אנחנו פונים למשרד הממשלתי ומבקשים שהם יזמנו את המקומיים, וכשזה לא מסתדר, אז שישלחו מישהו אחר שיכול לדווח בשמם.
תמר קליין: לי יש את המידע, כי מעורבות כאן 3 מחלקות בכלל.
תמר קליין: הבחור שרצח והתאבד, יש לו אישה וילדים ביפו, והם לא גרושים - הם פרודים.
תמר קליין: לה יש בעל שהיא גרושה ממנו, ברחובות.
תמר קליין: לבעל מרחובות יש להם שני ילדים, בני 9 ו11-, ויש את הילדה הגדולה מנישואים ראשונים שלה.
תמר קליין: זאת אומרת, הגבר הזה שרצח אותה, שלישי בחייה.
תמר קליין: אין לי כל כך את המידע של כל מה שקרה איתו לפני כן, בכל אופן בראשון לציון כן הייתה פנייה - בשנת 1999 הייתה תלונה במשטרה, בעקבות התלונה היא הופנתה למרכז לטיפול בגמילה מאלימות.
תמר קליין: היא הגיעה לשם פעם אחת ולא הסכימה יותר לבוא.
תמר קליין: במקביל היא הלכה וביטלה את כל התלונות שהיא הגישה, ויותר לא הגישה תלונות.
תמר קליין: זאת אומרת, היא סגרה את הנושא.
תמר קליין: זאת אחת הבעיות - אנחנו במיידית, אחרי רצח במחוז, מקיימים ועדה של כל הגורמים המשותפים, ובוועדה הזאת היו נוכחים מתל אביב, זאת אומרת, מיפו, מראשון לציון ומרחובות, ומה שהסתבר שבעצם מאחר והסדרי הראייה עם שני הילדים הקטנים היה הכל בסדר ולא היו בעיות, והכל עבר חלק והילדים תפקדו - לא היה מעקב אחרי הדברים האלה, ואף אחד לא ידע את הסבל שהיא עוברת - בדיעבד זו המחשבה.
יעל דיין: ועם האישה הקודמת שלו?
תמר קליין: לא היה קשר.
תמר קליין: להפך, מה שהיום אנחנו יודעים, אחרי הבדיקה, שהיה לה קשר טוב מאד עם האישה החדשה של הבעל, האקס שלה השני, ובכלל.
תמר קליין: הילדים שנשארו היום, השניים בני ה9- וה11-, הם נמצאים אצל האבא, הוא נשוי בשנית ויש לו 2 ילדים, והוא כנראה יגדל אותם.
תמר קליין: זאת אומרת, עכשיו זה בהליך שהוא יקבל את המשמורת עליהם, כי לא הייתה לו משמורת קודם.
יעל דיין: והילדה הגדולה יותר?
תמר קליין: אין לי מושג.
יעל דיין: בחקירה שלכם עכשיו, האישה הקודמת שלו?
תמר קליין: היא נמצאת ביפו, היא גרה ביפו.
יעל דיין: ואתם לא יודעים על תלונות שלה כלפיו.
תמר קליין: לא.
תמר קליין: לא שידוע לנו.
תמר קליין: אבל מסתבר, אני שומעת - על זה כן ידענו, כי בדקנו את הנושא לאור העיתונות משרות מבחן, ואכן הסתבר שהם המליצו על חצי שנה.
יעל דיין: אבל לגבי אלימות?
תמר קליין: כן.
יעל דיין: כלפי האישה הקודמת.
תמר קליין: האישה החוקית שלו, כי הוא לא גרוש ממנה, הוא לא היה גרוש עד ליום האחרון.
יעל דיין: וכשמגיעות תלונות של האישה הזו, שנרצחה בסוף - הדדיות, לא הדדיות - ורואים שלגבר שעליו מתלוננים הייתה פסיקה קודמת של עבודות שרות - על אישה אחרת, לא משנה, אבל מבחינת המסוכנות שלו, אז באיזה שהוא מקום כן יש הצלבה אצלכם, כי אתם הולכים על השם שלו ואתם בודקים.
יעל דיין: יש נגדו תלונות, ואני מניחה שגם ידעתם שהוא נידון כך וכך בגין אלימות.
רפ"ק רקפת גלעד: אני לא רוצה לדבר ספציפית - כל עוד אין לי את התיקים אז אני לא יודעת איך התייחסו, אבל בעיקרון זה מופיע בהרשעות הקודמות שלו.
רפ"ק רקפת גלעד: אבל עוד פעם, זו הרשעה משנת 1995 - פה מדובר על תיקים בשנת 1999 ושנת 2000.
רפ"ק רקפת גלעד: זה לא שזה לא מפריע, מבחינת הפעלת מאסר על תנאי ודברים מבחינה משפטית.
יעל דיין: לא מבחינה של ביצוע, מבחינה של מסוכנות.
רפ"ק רקפת גלעד: אין ספק שזה צריך להבהיר את המסוכנות.
תמר קליין: חוץ מאשר התלונה בשנת 1999, למחלקה בראשון לציון לא היה שום דבר.
יעל דיין: וצו הרחקה היה למישהו?
תמר קליין: בראשון לציון לא היה צו הרחקה.
יעל דיין: ולאישה שביפו?
תמר קליין: אבל לא היה קשר ולא ידעו את זה.
יעל דיין: לא, אני שואלת אם הוא היה על צו הרחקה ממנה.
תמר קליין: בעקבות צו ההרחקה שהוצא בשנת 1995 הם נפרדו, ומאז הם פרודים.
תמר קליין: הוא מצא את האישה הזאת בראשון לציון וניהל איתה מערכת.
תמר קליין: הוא לא גר אצלה, הם לא גרו ביחד.
רפ"ק רקפת גלעד: נדמה לי שהייתה גם תלונה של האישה הזאת נגדו.
תמר קליין: כן, בשנת 1999.
תמר קליין: בעיתונות היה שהיו תלונות הדדיות ואחרי התלונות, ביטלו את התלונות.
תמר קליין: זאת אומרת, שניהם ביטלו את התלונות.
יעל דיין: מה לגבי שכנים וכן הלאה?
יעל דיין: במקרה הזה מדברים גם כן על בעיות כלכליות, קשיים כלכליים?
תמר קליין: לא, לא מדובר על בעיות כלכליות בכלל.
תמר קליין: לא היה מדובר על זה.
יעל דיין: אני שוב פעם נעזרת בעיתון של כתב מקומי, או כתבת מקומית, שהם מעלים את זה.
רונית לב-ארי: מה עמד בפני קצינת המבחן כשהיא המליצה על עבודות שירות, כאשר בתי המשפט כמעט טוטאלית סומכים רק על חוות הדעת וכמעט לא מפעילים שיקול דעת עצמי, שזה נושא בפני עצמו - מעניין מה עמד בפניה - וזה מאד מסקרן - אילו נתונים עמדו בפניה, שהינחו אותה לתת את ההמלצה של עבודות שירות.
רונית לב-ארי: נראה לי שזה אחד מקצוען כבד - זה מאד מוזר.
רונית לב-ארי: מעניין לראות את זה.
תמר קליין: זה בטוח לא פעם ראשונה.
תמר קליין: אם בשנת 1995 היה נגדו צו הרחקה ובעקבות זה הם נפרדו, הוא ואשתו, בלי לדעת את הפרטים - אם עד יום הרצח הוא לא התגרש מהאישה, אז יש בו איזה שהוא סממן של אובססיה.
תמר קליין: זה גבר שעושה סטופינג קשה מאד.
תמר קליין: והיא פשוט ביטלה את כל התלונות.
יעל דיין: ביטול תלונות עכשיו נידון בהצעות חוק, שלא יאפשרו למעשה ביטול מוחלט של תלונות, או לא יתחשבו, ויאפשרו מעקב במשך תקופה מסוימת אחרי ביטול התלונה - יחייבו את המשטרה להמשיך לשמור במעקב, כי יש לנו פשוט יותר מדי מקרים של צבר של תלונות, או תלונות קשות מאד, האישה באה ומבטלת את התלונה - ועכשיו מקובל גם על המשטרה שביטול תלונה זה לא סגירת תיק ולא מעיפים אותו.
יעל דיין: יותר מדי מקרים - אנחנו גם מכירים את הלחצים שיש על נשים כדי שיבטלו את התלונה.
יעל דיין: לפעמים בתום לב: הוא הבטיח לי, אני סומכת עליו, הוא ישתנה וכוליה, ולפעמים בלחץ, או כלכלי, או בגלל ילדים וכן הלאה.
עדה פליאל-טרוסמן: אנחנו יכולים להיתקל בתופעה שאם אנחנו מפרסמים את זה שאין ביטול תלונות, הן תפחדנה להגיש תלונות.
יעל דיין: זה לא שאין ביטול.
יעל דיין: זאת אומרת, היא יוצאת מהתמונה.
יעל דיין: המשטרה לא סוגרת.
עדה פליאל-טרוסמן: הרי במצב של אונס או בעילת קטינה, או דברים כאלה, אין ביטול - יש תלונה ואחר כך היא לא התובעת, אלא המדינה היא התובעת.
עדה פליאל-טרוסמן: אני לא יודעת, במקרים האלה זה לא ככה?
יעל דיין: אני אומרת לך, זה חוק שלפי דעתי לפני קריאות אחרונות שלו.
יעל דיין: המשטרה טענה שלא צריך חקיקה, כי הם נוהגים ככה בין כה.
יעל דיין: פשוט האקט הזה של ביטול תלונה, סגירת תיק וזריקה שלו - להעיף אותו לגמרי, זה לא קורה, אלא יש ביטול התלונה על ידי המתלוננת, השהיה של התיק, אבל על מדף שהוא זמין לתקופה מסוימת, אני לא זוכרת אם קבענו שנה, או משהו כזה, וטיפול על מין אש קטנה כזו, כי הרבה פעמים ביטלו תלונות ואחר כך מצד אחר פתאום הגיעה הידיעה, או חס וחלילה רצח או התנכלות, או תלונה, למרות ביטול התלונות, בכל זאת תלונה נוספת, או עדות נוספת.
יעל דיין: רצח ג'אנית ג'וזין קסיס ז"ל על ידי בעלה פואד קסיס, ב17.4.02 במעיליא
יעל דיין: אנחנו נעבור למקרה השלישי והאחרון.
יעל דיין: אנחנו בגליל המערבי, מעיליא.
רפ"ק רקפת גלעד: בתאריך 17.4.02 בסמוך לשעה 1 בצהרים, הוזעקה משטרה לכפר הנוצרי מעיליא, שזה כפר שסמוך למעלות.
רפ"ק רקפת גלעד: שם גם כן בעל רצח את אשתו, היא נרצחה על ידי סכין מטבח, הוא דקר אותה בגב מספר פעמים והיא נפלה.
רפ"ק רקפת גלעד: באותו שלב היא החזיקה את התינוק שלה ביד וכשהבעל נפל, הוא לקח את הילד, הכניס אותו לסלון, חזר ודקר אותה עוד פעם והרג אותה.
רפ"ק רקפת גלעד: באירוע הייתה נוכחת שכנה, קרובת משפחה של המנוחה, שחזתה במקרה.
רפ"ק רקפת גלעד: היא נמלטה מהמקום, הזעיקה את בעלה ביחד עם רובה, הבעל נמלט כשהסכין בידו ונתפס כעבור מספר דקות על ידי צוות סיור של תחנת המשטרה.
רפ"ק רקפת גלעד: בריאותית אני מניחה שפה יודעים יותר ממני.
רפ"ק רקפת גלעד: מה שאנחנו יודעים זה שהוא טופל פסיכיאטרית לפני 4 שנים והוא שכב בבית חולים, נדמה לי בנצרת.
רפ"ק רקפת גלעד: לאחר שהוא שוחרר, הוא טופל בנהריה, בהשגחת מחלקת הבריאות של בית חולים מזרע, טופל בתרופות הרגעה.
רפ"ק רקפת גלעד: שבועיים לפני הרצח, אנחנו יודעים שאשתו הייתה אצל הרופא המטפל בנהריה וסיפרה לו שמצב בעלה טוב, הוא התחיל לעבוד ולהפחית את מינון הכדורים שהוא לקח.
רפ"ק רקפת גלעד: יש שכנים שמספרים שלפני חצי שנה הייתה אלימות מצד הבעל כלפי האישה, שהוא נתן לה מכה בראש והיא הייתה זקוקה לטיפול רפואי, וכשפנו לבית החולים בנהריה, התברר ממסמכים שכשהיא הגיעה לטיפול היא סיפרה שהיא נחבלה בראש בבית.
רפ"ק רקפת גלעד: לא דווח למשטרה, לא המקרה הזה ולא דווח שום דבר לרשויות הרווחה בכפר.
רפ"ק רקפת גלעד: ממה שידוע לנו, היא לא טופלה על ידי לשכת הרווחה בכפר, למרות שהיה ידוע שהוא חולה נפש וסובל מסכיזופרניה.
רפ"ק רקפת גלעד: ממה שדווח לנו, כנראה הרצח וכל זה, זה נובע מהמחלה שלו והפסקת הכדורים, שהביאו להתפרצות האלימות הזאת.
רפ"ק רקפת גלעד: הוא נעצר, נלקח להסתכלות ועד כמה שאני יודעת, הוא היום במזרע.
יעל דיין: במקרה כזה גם אין העמדה לדין?
רפ"ק רקפת גלעד: אני עוד לא יודעת אם הממצאים הם שהוא יכול לעמוד לדין או לא.
רפ"ק רקפת גלעד: בעת הרצח אמרו שיש ספק אם הוא יכול לעמוד לדין, כי זה משהו רפואי.
חמיסה דעד: המשפחה הייתה מוכרת לנו, אבל לא בנושא אלימות.
חמיסה דעד: המשפחה פנתה וביקשה עזרה בקשר לילד הקטן למעון יום ועזרנו לה.
יעל דיין: כמה ילדים?
חמיסה דעד: שני ילדים, בן 3 ובן שנה.
חמיסה דעד: האישה משכילה והיא עבדה ולפני שנה היא הלכה ללמוד קורס דרך לשכת העבודה.
חמיסה דעד: היא פנתה רק בקשר לעזרה במעון יום לילד.
חמיסה דעד: ידוע שהבעל חולה, הוא טופל והיא סיפרה שהוא בסדר, אין בעיות אישיות ביניהם.
חמיסה דעד: אחרי הרצח התברר שהשכנים כולם ידעו על זה, וזה מה שרציתי ככה - אנחנו לא ידענו, ממש לא ידענו שיש משהו.
חמיסה דעד: היא סיפרה שהכל בסדר, אין כלום, הוא מטופל והם בסדר.
יעל דיין: ידעו בכפר שהוא חולה נפש?
חמיסה דעד: ידעו.
חמיסה דעד: זה כפר קטן, כולם מכירים אחד את השני.
יעל דיין: לכן אני שואלת.
יעל דיין: האם הוא היה מאושפז בעבר?
חמיסה דעד: כן, היה מאושפז.
יעל דיין: ויצא, וקיבל טיפול תרופתי.
חמיסה דעד: היא ידעה, כשהיא התחתנה איתו, שהוא חולה נפש.
חמיסה דעד: משפחתה התנגדה לחתונה שלה איתו, כי היא הייתה משכילה והוא היה חולה והכל.
חמיסה דעד: היא התחתנה בגין מאוחר.
חמיסה דעד: היא אישה משכילה והיא בחרה להתחתן עם בחור חולה נפש, לקחה על עצמה אחריות יותר מדי לטפל בו.
חמיסה דעד: כל החברה בסביבה ידעו ושמרו על קשר שתיקה, וזה אחד הדברים שחשוב להביא לחברה אצלנו.
יעל דיין: זה בגלל הגיל שלה?
יעל דיין: שהיא לא נישאה קודם וזה כאילו היה האפשרות היחידה?
חמיסה דעד: אמרו שהיא פשוט בחרה בו.
חמיסה דעד: היא רצתה אותו והמשפחה שלה התנגדה בתוקף.
חמיסה דעד: מה שכל כך מדאיג בכל הסיפור הזה זה קשר השתיקה.
חמיסה דעד: כאילו היא צריכה לשמור על המשפחה, היא בחרה בו, היא לא צריכה לדבר ולצרוח שקשה לה.
חמיסה דעד: כאילו שימור המשפחה מול הפרט.
חמיסה דעד: אם הייתה אומרת: בואו תעזרו לי - זה גם קתולים, אין גירושים בכלל, אז זה גם סיפור בפני עצמו.
חמיסה דעד: זו התלבטות של הנשים בכלל, כן להגיד שיש מכות, אבל הבושה, החברה, איך מסתכלת על כל הסיפור של המסורת.
חמיסה דעד: לפי דעתי, רק המחלה היה הסיפור של האישה הזאת.
סוהר דאוד: אני רוצה להוסיף משהו.
סוהר דאוד: אני מאותו כפר ורציתי רק להוסיף שבסביבה הקרובה ידעו שהוא אלים.
סוהר דאוד: הרבה אנשים אמרו לה: אם הוא מכה אותך, למה את לא עושה משהו?
סוהר דאוד: אבל היא הייתה משכילה, בעלת אישיות מאד חזקה, והיא קיבלה על עצמה את האחריות.
סוהר דאוד: אז כל המשפחה התנגדה.
סוהר דאוד: בנוסף לזה, הוא לא היה כל הזמן חולה - היו תקופות שהוא היה בריא לגמרי ותקופות שהמחלה שלו צצה, למשל כאשר לא לקח את התרופות.
סוהר דאוד: הוא היה בעל טוב, חי בהולנד הרבה שנים והיה לו כסף.
סוהר דאוד: אז היו כמה דברים חברתיים שגם הם הוסיפו, שלא רק שהיא משכילה והתחתנה סתם עם מישהו.
סוהר דאוד: היא אמרה: בסדר, אני בת 34, אני אתחתן, אבל היא לקחה את כל האחריות.
סוהר דאוד: היא חשבה שהיא חזקה מספיק שהיא יכולה להסתדר עם המצב - ביטחון מופרז כמובן - וכל אדם שניסה להגיד לה, כי כל האנשים הקרובים ידעו.
סוהר דאוד: אפילו בתקופת האירוסין הוא היכה אותה.
סוהר דאוד: היא נפרדה ממנו ל6- חודשים, עד שהוא קיבל תרופות, ואז חזרה אליו.
יעל דיין: והילדים?
סוהר דאוד: הילדים כרגע אצל משפחת האישה.
חמיסה דעד: שתי המשפחות יגיעו להסכמות שהילדים יקבלו את התנאים הכי טובים במצב הקשה הזה.
יעל דיין: האם יש אפשרות שהם יהיו במשפחת האב?
חמיסה דעד: אני לא חושבת.
יעל דיין: אני שואלת אם בכלל עולה על הדעת.
חמיסה דעד: לא חושבת, כי יש לו אח שמוכר לנו, מטופל, עם בעיות משלו, והאמא שלו חולה והאבא שלו זקן.
חמיסה דעד: אבל אחרי הרצח היה משהו בתוך הכפר - יש לנו כפר משכיל מאד עם הרבה עובדות סוציאליות, אחיות, אחים, רופאים.
חמיסה דעד: ראש המועצה רוצה לעשות משהו בכפר בעקבות כך - העלאת מודעות בתוך הכפר, שיחה על אלימות, על מחלות וכל הסיפור הזה.
יעל דיין: האם היה איזה שהוא קשר בין הרופאים המטפלים והרווחה ו/או המשטרה?
יעל דיין: כשאתם יודעים שמישהו חולה, וחולה קשה, והוא משוחרר ומטופל על ידי תרופות.
יעל דיין: האם יש איזה שהוא קשר, איזה שהיא הצלבת מידע, כדי לחשוב אם בכל זאת יש שם איזה שהוא סיכון לאישה, לילדים?
תמר קליין: אם הוא מטופל תרופתית ואין תלונות במשטרה, והכל רגוע ושומרים על קשר כזה של שתיקה בבית וסוגרים את זה בפנים, בדרך כלל אין פעילות - אי אפשר להתפרץ לבית ולהגיד שאנחנו רוצים לבדוק.
יעל דיין: אני שואלת מבחינת הרופא, כי יש לנו חוק שהיה במחלוקת, ומשרד העבודה והרווחה לא רצה אותו, ואנחנו בסוף התפשרנו ועכשיו הוא חוק סתם, אבל עדיין הוא נוגע בדיוק בעניין הזה, וזה עניין של חובת דיווח.
תמר קליין: של בתי חולים פסיכיאטרים?
יעל דיין: כולל.
סוהר דאוד: כאשר הוא היכה את אבא שלו, אבא שלו התלונן.
סוהר דאוד: היא אף פעם לא התלוננה.
סוהר דאוד: ככה אמרו בכפר.
חמיסה דעד: לפי דעתי לא הייתה תלונה.
יעל דיין: תראו, זה בעיה לא רק אצל ערבים, העניין הזה של להגיש תלונה זה בעיה.
יעל דיין: אישה על בעל זה כבר יותר נתפס, כי היא מפחדת, אז היא מפחדת להגיש, והיא גם מפחדת לא להגיש - מפחדת ממנו.
יעל דיין: דוגמה של אבא שהוכה על ידי בן שלו - מעט מאד חברות, תהיה שם הגשת תלונה, כי זה חלק מהכבוד.
יעל דיין: זה לא גבר ואישה שיש כל מיני דברים מסייעים לריב, או לקנאה.
יעל דיין: שבחור יכה את אבא שלו ושהאב יתלונן במשטרה, נראה לי מאד מאד נדיר, ודאי במקום סגור וקטן, כשכולם יודעים ואף אחד לא מעיז לקחת ולעשות משהו, או להציע: תגישו תלונה, או לדבר איתם.
תמר קליין: יש גם פחד של הסביבה.
תמר קליין: גם השכנים, גם מי ששומע מפחד.
סוהר דאוד: אבל אם מכים בצורה מאד אלימה ורצחנית, אז חייבים.
יעל דיין: אני מאמינה שהדור הצעיר יותר - אני רוצה להאמין - לא יקבל את זה בשוויון נפש ולא יגיד: בסדר, אז ככה זה.
יעל דיין: אני חושבת שככל שאנחנו מחנכים וחושפים את הדברים האלה יותר, אז בדור הצעיר - אנחנו רואים גם בחברות סגורות, גם אצל הערבים, גם אצל האתיופים, גם אצל החרדים - חברות שהן סגורות וקטנות, אנחנו רואים שבכל זאת אנשים שם - והנשים הצעירות ודאי - פשוט מודעות לזה ולא מוכנות לעמוד בזה, לא מוכנות לקבל את זה.
יעל דיין: ואז, ברגע שהן קצת פתוחות לכל מה שמסביב, למערכות, הן יודעות, או צריכות לדעת, או אנחנו צריכים ליידע אותם, שיש לאן ללכת, יש ידיים מושטות ויש לאן ללכת.
יעל דיין: זה לא משנה אם זה משטרה, שמרתיעה עדיין חלק מהנשים, אז הולכים לרווחה, הולכים לאיזה שהוא ייעוץ, הולכים לארגון, הולכים אנונימית.
תמר קליין: הולכים לרב בדרך כלל.
יעל דיין: אצל החרדים הולכים לרב, אבל גם הרבנים לא רוצים לקחת על עצמם היום את העניין הזה של להגיד שלום בית, ואחר כך למצוא אישה נרצחת, או אישה חבולה קשה.
יעל דיין: הדברים האלה עוברים תהליך, ובכל זאת, הנה תראו.
עדה פליאל-טרוסמן: האישה הזאת ידעה בדיוק מה קורה, וזה לא מקרה ראשון שאנחנו רואים שנשים מודעות ויודעות בדיוק שהן נמצאות במצב סיכון, אבל הן חושבות שהן תוכלנה לשלוט על הסיטואציה.
עדה פליאל-טרוסמן: זה מה שקרה לאישה הזאת.
יעל דיין: זאת אומרת, זה עודף ביטחון והשכלה.
יעל דיין: היא לא הרגישה חסרת ישע.
עדה פליאל-טרוסמן: היא פעלה בניגוד לעצה של ההורים שלה ושל המשפחה שלה, ואז באמת, כמו שגברת חמיסה דעד אמרה, היא לוקחת יותר אחריות על המצב, ואז היא גם לא תגלה, גם להורים שלה היא תספר פחות.
יעל דיין: כי זה כאילו כישלון שלה.
עדה פליאל-טרוסמן: בוודאי.
עדה פליאל-טרוסמן: וגם אם יציעו לה, היא לא תקבל, כי היא - "אני אסתדר".
עדה פליאל-טרוסמן: זה קרה בהרבה מקרים של נשים שנרצחות, שכן הציעו להם עזרה והן אמרו: אנחנו נסתדר.
עדה פליאל-טרוסמן: לפני כמה שנים הייתה אישה ביפו, שזה היה פשוט מדהים - הציעו לה עזרה כל הזמן, והיא אמרה: לא, אני - זאת שנשרפה, ש6- חודשים הייתה שרופה בבית חולים ובסוף נפטרה - היא פשוט החליטה שהיא תסתדר.
יעל דיין: לכן אני חוזרת לוויכוח סביב השולחן הזה, שאני לא שיניתי את דעתי, ואולי יום אחד אתם תשנו את דעתכם, שהעניין הזה של אי הגשת תלונה, ולסמוך על זה שבכל זאת צריך להציע לאישה להגיש ולא צריך לעשות את זה במקומה, כי היא לא חסרת ישע וצריך להעצים אותה - כשאנחנו מדברים על נשים שהן אחרי הקבורה, אז צריך לחשוב אולי לא בדיוק בצורה שהצענו אז בחוק, אולי בצורה אחרת.
יעל דיין: מוכרחים להבין שיש קבוצה גדולה מאד של נשים, שהן לא מתלוננות בגלל הפחד, שמוכרחים את ההקפצה הזאת בין המצב של הפחד שהם נמצאים ובין הקבר לעשות באיזה שהוא מקום תחנה שמישהו אחר עושה.
תמר קליין: יש עוד דבר שצריך לשים דגש עליו לדעתי - אישה שכבר אוזרת כוח ומגישה תלונה במשטרה, השוטר שואל אותה וממלא טופס היום אם היא רוצה עזרה כן או לא.
תמר קליין: אם כן, הוא מפנה אותה לרווחה עם הטופס הזה.
תמר קליין: לדעתי, אחרי זה צריך ליידע את הרווחה.
יעל דיין: זה חוזר, תשמעי.
תמר קליין: מעט מאד.
יעל דיין: המשטרה מעבירה את זה, אבל זה חוזר לעניין הזה של הצלבת מידע.
יעל דיין: מה שאפשר לעשות, מאחר והיו לזה התנגדויות, אז עשינו על פי חוק.
יעל דיין: בשבוע הבא אנחנו נפגשים לראות את התקנות סביב זה - המשטרה מאד תמכה בעניין הזה של העברת מידע מהם ואליהם, וגם מערכת הבריאות קיבלה את זה.
יעל דיין: זאת אומרת, אם אותה אישה הייתה באה לרופא, בשביל גריפה, והוא רואה עליה סימנים של מכות, אז חלה עליו חובת יידוע, או דיווח.
רונית לב-ארי: יידוע, לא דיווח.
יעל דיין: לא משנה, אבל היידוע במקרה של הבריאות זה הכי קרוב לדיווח שיכול להיות.
יעל דיין: בשבוע הבא התקנות מובאות הנה, זה חוק חדש שאנחנו נעקוב אחריו, ואני מקווה שזה ייתן איזה שהיא הצלבה.
יעל דיין: עכשיו עם דוח מבקר המדינה, אולי זה ייתן לי קצת יותר מנוף וכוח.
עדה פליאל-טרוסמן: הרבה דברים שהיו שם בניתוח של מבקר המדינה, זה היה באמת קשור לחקיקה הזאת פר-אקסלנס.
יעל דיין: חבל רק שצריך את המנוף במקום שזה יהיה בהיגיון שלנו.
יעל דיין: מדובר על כך שכשיש חשד סביר לאלימות, בידי רופא, בידי מורה של הילדים, בידי עובד סוציאלי - לא שהיא באה למניעת אלימות, לא שהיא באה ללשכה בעניין הזה.
יעל דיין: היא בעניינים אחרים - הנה, עניינים כלכליים - ואתם, תוך כדי שיחה, יש לכם חשד סביר שכאן יש אפשרות לביצוע פשע, או שהיא נתונה לאלימות מבלי שהיא מספרת את זה.
יעל דיין: הוויכוח שהיה כאן ונמשך הרבה זמן, והסתיים באיזה שהיא פשרה, היה האם כשהרופא יודע שהאישה שלפניו היא אישה מוכה, או הגניקולוג יודע, או העובד הסוציאלי, או אחות טיפת חלב, או הפסיכיאטר - האם יש דרך לחייב אותם לדווח, כך שהדיווחים האלה יגיעו לרווחה, למישהו שהוא אמון על טיפול באלימות במשפחה.
יעל דיין: משרד העבודה לא היה מוכן לקבל את זה, אז מצאנו מין פשרה, שזה חובת יידוע ולא דיווח - כל מערכת בתוכה - זה יותר מסורבל, אנחנו נבדוק את התקנות עכשיו ונראה אם אפשר, דרך התקנות, קצת לחזק את המערכת.