GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שרון הורנשטיין: אני חושב שזה חלק אינטגרלי מהמרקם החברתי של חיפה, שבה חיים בכפיפה אחת יהודים וערבים, חילונים ודתיים, סטרייטים הומואים ולסביות.
שרון הורנשטיין: ברחוב שבו ייפתח המרכז הקהילתי שלנו בעוד כחודשיים גרים זה ליד זה כל האוכלוסיות שציינתי.
שרון הורנשטיין: חיים במידה רבה על פי העקרון של "חייה ותן לחיות".
שרון הורנשטיין: יתכן מאוד שככל שהפעילות שלנו תהיה יותר מוחצנת נגלה פה ושם ביטויי הומופוביה.
שרון הורנשטיין: בדרך כלל ביטויי הומופוביה צצים בדיוק באירועי שבוע הגאווה, שאז חבר כנסת או חבר מועצה מש"ס זוכה לכותרת בעיתון.
שרון הורנשטיין: בדרך כלל אנחנו מתעלמים ממנו, מכיוון שאפילו האוכלוסיה הדתית, שגם היא מאוד מתונה בחיפה, מתעלמת ומתייחסת אליו בביטול.
שרון הורנשטיין: כך שאנחנו חושבים שבסך הכל המצב שלנו מבחינה זאת הוא די שפיר.
שרון הורנשטיין: גם היחסים שלנו עם המשטרה תקינים מאוד.
שרון הורנשטיין: בכל אירוע הם עושים למעננו, אפילו כשאנחנו פונים לפעמים בתנאים בלתי אפשריים.
שרון הורנשטיין: בקטע הזה אנחנו לא נתקלים בשום בעיה.
שרון הורנשטיין: עם העירייה - אנחנו מגייסים את התרומות דרך מרכז ליאו-בק.
שרון הורנשטיין: בזמנו כשפעלה האגודה בחיפה אז זכינו לתרומה של 5,000 שקל, שהיא צנועה מאוד ביחס למה שמקבלות עמותות אחרות, כמו עמותת החתולים שמקבלת למעלה מ-100,000 שקל.
שרון הורנשטיין: מר עמרם מצנע בכותרות בעיתונים בדרך כלל מפרגן לנו, אם כי לכל האירועים שאנחנו מזמינים אותו בדרך כלל הוא שולח את סגניתו, מן הסתם בשל השיקולים הקואליציוניים שלו.
שרון הורנשטיין: אנחנו מתמקדים יותר במצב פנימי של האוכלוסיה, בעיקר בפעילויות חברתיות.
שרון הורנשטיין: כשנגיע לשלב מתקדם יותר, אולי נתחיל גם ביותר פעילויות חיצוניות.
שרון הורנשטיין: אנחנו בסך הכל ארגון מקומי והמטרה שלנו ללכת לקהל יעד של ההומואים והלסביות במרקם החברתי של חיפה שהוא, כפי שציינתי, יוצא דופן.
שרון הורנשטיין: בכל המאבק ההומו-לסבי ובכלל בכל המאבק על צביונה של החברה, גם בעידן של האינתיפדה הזאת, חיפה לא הוקצנה ועדיין אנחנו חיים יחד ערבים ויהודים ויושבים באותם בתי קפה.
שרון הורנשטיין: זאת אולי גם הסיבה שגילויי ההומופוביה בחיפה הם פחות קשים.
ערן בר-אבן: אני סגן יושב-ראש ארגון TQ, שהוא ארגון הסטודנטים ההומו-לסבי בטכניון.
ערן בר-אבן: מכיוון שאין פה אף נציג אחר ממוסד לימוד גבוה אחר אני רואה מקום לדבר גם על האחרים שלא נמצאים פה, רק באופן כללי, בכמה מלים, אבל יותר להתמקד על עצמנו.
ערן בר-אבן: אנחנו קמנו לפני מספר חודשים כדי לתת מענה לצרכים של קהילה שהיתה מאוד מאוד שמרנית, הקהילה הטכניונית.
ערן בר-אבן: המגמה היתה פחות או יותר כמו בצבא האמריקאי: We don’t ask, you don’t tell.
ערן בר-אבן: זה התבטא בתחושה שכאשר אתה נכנס בשערי הטכניון אתה משאיר את המיניות שלך בחוץ והתבטא בכל הווי החיים בקמפוס.
ערן בר-אבן: כשהקמנו את הארגון נתקלנו בתגובות מאוד מעורבות.
ערן בר-אבן: דובר על חיפה בתור מיקרוקוסמוס אידיאלי.
ערן בר-אבן: אנחנו נתקלנו בגילויים של זה, לעומת גילויים מאוד מחשידים לכיוון הפוך.
ערן בר-אבן: מבחינת הסטודנט הממוצע, כשהלכנו לאסוף חתימות כדי להתחיל פעילויות נתקלנו במגמה מאוד חיובית, כולל מחובשי כיפה, וגם מכמה חובשי כיפה שחורה.
ערן בר-אבן: זכור לי שאחד מהם אמר: "שלא תגידו אחר-כך שאנחנו לא פלורליסטים.
ערן בר-אבן: אני חי איפה שאני רוצה לחיות ואתם תחיו איפה שאתם רוצים לחיות, כל עוד אנחנו חיים בשלום".
ערן בר-אבן: המשפט הזה באופן אישי מאוד ריגש אותי.
ערן בר-אבן: אבל כשהתחלנו את הפעילויות שלנו, שהמרכזית שבהן, לפחות בהתחלה, היתה מדור גאווה בעיתון של הטכניון, שנותן ניראוּת בסדר גודל מאוד גבוה, הגיע יושב-ראש אגודת הסטודנטים לעורך של העיתון ואמר לו חד-משמעית שלדעתו זה תועבה - הוא היה חובש כיפה גם כן - ושהוא מפציר בעורך לבטל את המדור.
ערן בר-אבן: למזלנו מכיוון שלעיתון הסטודנטים יש אוטונומיה במסגרת אגודת הסטודנטים אז הוא לא יכול היה לעשות שום דבר בעניין, אבל זה לא שלא ניסו לפגוע בנו.
ערן בר-אבן: כיום אנחנו פועלים בכמה מישורים.
ערן בר-אבן: אחד זה המדור בעיתון הטכניון, שעליו דיברתי.
ערן בר-אבן: יש לנו קבוצת סטודנטים, בשיתוף עם הפורום החיפאי.
ערן בר-אבן: TQ באופן כללי עובדת בשיתוף פעולה עם הפורום החיפאי וקבוצת הסטודנטים היא קבוצה משותפת, שפעולותיה מתקיימות בבית הפורום ואנחנו מארגנים אותן.
ערן בר-אבן: היא נותנת מענה הן לאוכלוסיית הסטודנטים בטכניון והן לאוכלוסיית הסטודנטים באוניברסיטה.
ערן בר-אבן: מטעמים מובנים לא מצאנו לנכון, בעיר שיש בה שתי אוניברסיטאות, לפתוח שתי קבוצות פעילות שונות.
ערן בר-אבן: מעבר לכך, אנחנו מנסים לפעול בתחומים שאינם סטודנטיאליים גרידא, לנסות להשפיע עד כמה שאנחנו יכולים על חיי התרבות, הפנאי והחברה ועל הקבלה של הציבור ההומו-לסבי בארץ.
ערן בר-אבן: אני רוצה לדבר בקצרה על שאר הארגונים, כי זה אולי הדבר הכי חשוב.
ערן בר-אבן: אנחנו לא פועלים לבד.
ערן בר-אבן: יש פה נציג שידבר מן הסתם על מה שקורה בבאר-שבע.
ערן בר-אבן: יש גם את "העשירון האחר", שהוא הארגון הוותיק ביותר שפועל בקרב הסטודנטים, שפעיל כבר כ-10 שנים ועורך פעילות עניפה ביותר ורחבה.
יעל דיין: אנחנו בקיאים ומכירים היטב, לאחר ישיבות רבות.
ערן בר-אבן: באוניברסיטת חיפה עכשיו קם גוף חדש, שנמצא בחיתוליו, שנקרא "unique", שגם אמור לטפל בענייני הסטודנטים ההומו-לסבים.
ערן בר-אבן: באוניברסיטת תל-אביב יש את קבוצת "B גיי", בשיתוף עם אגודת הסטודנטים.
ערן בר-אבן: אני מזכיר את כל אלה כדי להדגיש שהנוכחות שלנו קיימת כרגע בכל מוסדות ההשכלה הגבוהה.
ערן בר-אבן: הרעיון שעומד מאחורי זה הוא להקים התאחדות סטודנטים הומו-לסבית ארצית, שתעמוד במגעים עם התאחדות הסטודנטים הארצית כדי שייתנו לנו את התמיכה.
ערן בר-אבן: אנחנו בינתיים לא מקבלים בטכניון שום תמיכה מהממסד הטכניוני.
ערן בר-אבן: אנחנו מקבלים המון תמיכה מממסדים אחרים אך לא מהטכניון עצמו.
יעל דיין: מי כן מקבל שם תמיכה?
יעל דיין: איזה סוג של קבוצות מקבלות סיוע בטכניון?
ערן בר-אבן: לכאורה אף אחת לא מקבלת תמיכה בטכניון אבל במציאות, המצב שונה.
ערן בר-אבן: יש ארגוני דתיים שרוצים להתכנס שם להרצאות בנושא קבלה והם תמיד מקבלים מקום ותמיד מקבלים מימון; ארגוני עולים חדשים תמיד מקבלים ארגון, עזרה ותמיכה; ארגוני ערבים מקבלים תמיכה.
ליאור מנצ'ר: רוב האוניברסיטאות עובדות מול תאים.
ליאור מנצ'ר: חלק מן האוניברסיטאות עובדות מול פעילות.
ליאור מנצ'ר: אלה שני סוגים שונים.
ליאור מנצ'ר: בטכניון הם לא מקבלים, לא את זה ולא את זה.
ערן בר-אבן: בטכניון בכלל אסור להקים תאים, ואילו פעילות מאושרת רק אם יש לך קשרים.
יעל דיין: לגבי פעילות נקודתית, אני מבינה שאתה פנית ואמרו לך: מצטערים מאוד, לא.
יעל דיין: פנית עוד פעם ואמרת שאתה רוצה לכנס קבוצה להרצאה או לפעילות מהסוג הזה ושוב אמרו לך: לא.
ערן בר-אבן: מעבר לזה, גם השם שלנו היה בעייתי מבחינתם: "גוף הסטודנטים ההומו-לסבי בטכניון".
ערן בר-אבן: אמרו: איך אתם מעזים להשתמש בשם של הטכניון?
ערן בר-אבן: בטכניון אין דבר כזה, אנחנו לא מאשרים לכם.
ערן בר-אבן: הדברים היו ברמה הרבה יותר בסיסית, ברמה הקבלתית.
ערן בר-אבן: לכן המחשבה שלנו, שבמידה ותהיה התאחדות ארצית כזאת של סטודנטים הומו-לסבים, שתוכל לעמוד מול ההתאחדות הסטודנטים הארצית הכללית, אז זה יגיע מלמעלה ואז באמת תתרחש קבלה שלנו.
ערן בר-אבן: אנשים בשטח הם כן מאוד פתוחים.
ערן בר-אבן: אצלנו הבעיה היא עם הממסד, שהוא מאוד אטום לנושא וברמה הכי בסיסית הוא לא מוכן לקבל את עצם קיומנו.
ערן בר-אבן: היו לנו ויכוחים ממש עלובים, האם ניקרא "גוף" או "ארגון" או "קבוצה", דברים שהם ממש ברמה נמוכה.
נורית ברקאי: אני רוצה לדבר על קל"ף בתחום של הפריפריה.
נורית ברקאי: אני רכזת החינוך וההסברה של קל"ף.
יעל דיין: אם לא איכפת לך, אנחנו נגמור להציג את מה שנעשה בערים השונות, מאחר ואתם מדברים בהיבט הארצי.
נורית ברקאי: אבל אני מדברת בנוגע לפריפריה.
נורית ברקאי: אני לא מדברת על הרמה הארצית.
נורית ברקאי: אני רוצה לדווח איפה קל"ף פוגשת את נציגיה בפריפריה.
יעל דיין: נגמור את הסבב.
יעל דיין: אם אתם רוצים להתייחס באופן כללי או לאחד מהמקומות, תוכלו להתבטא.
יעל דיין: נשאר לנו לשמוע רק את נציגי באר-שבע ותל-אביב.
נורית ברקאי: תל-אביב זה גם לא פריפריה.
נורית ברקאי: למה קל"ף לא יכולה לדבר עכשיו?
יעל דיין: אם לא איכפת לך, הלכתי בסבב.
יעל דיין: אתן לך רשות דיבור מייד אחריו.
יעל דיין: בוודאי שלא נדלג עליך.
אבי שמעון: אני הגזבר של סניף באר-שבע ולידי יושב מר נדב רון, חבר הסניף.
אבי שמעון: אני חדש בסניף, בסך הכל 3 חודשים.
אבי שמעון: אני חבר ועד כחודשיים וגזבר 3 שבועות.
אבי שמעון: יצאתי אל העולם הזה לפני 4 חודשים.
אבי שמעון: הסניף קיים כשנה.
אבי שמעון: חגגנו לו שנה בתחילת חודש אוקטובר.
אבי שמעון: הפעילות ההומו-לסבית בבאר-שבע החלה באוניברסיטה לפני כ-10 שנים בחוג סגו"ל (סטודנטים גייז ולסביות).
אבי שמעון: הסניף מאוד פעיל, הוא עובד כמעט כל יום ויש בו כמה מאות אנשים.
אבי שמעון: יש לנו קבוצת נוער מאוד גדולה, של למעלה מ-150 בני נוער רשומים, כאשר לכל פעילות מגיעים 20-50 בני נוער.
אבי שמעון: יש לנו קבוצת סטודנטים, מהם מגיעים כמה עשרות אנשים.
אבי שמעון: בתחילה הקבוצה פעלה באוניברסיטה אך מאז פתיחת הסניף הם העבירו את הפעילות אל סניף האגודה כדי שיוכלו להגיע גם סטודנטים ותלמידים שלא לומדים דווקא באוניברסיטת בן-גוריון.
אבי שמעון: יש קבוצת נשים שמונה מספר נשים.
אבי שמעון: יש פעילות של בדואים תושבי הסביבה, שגם הם מרגישים איזשהו בית בסניף האגודה מאז שהוא נפתח, מרגישים צורך ויכולת להגיע, להיפתח ולדבר קצת.
אבי שמעון: יש קבוצת הורים, בהנחיית גברת בתיה וייגל, שאחראית על אזור הדרום.
אבי שמעון: היא מוזמנת להרצות בפני בני הנוער ובפני הסטודנטים ועובדת בשיתוף פעולה עם גופים אחרים בבאר-שבע, כמו ארגון "נוער לנוער" וגופים אחרים, ביוזמה שלנו.
אבי שמעון: אנחנו הולכים הפוך על הפוך.
אבי שמעון: היא מגיעה להרצות בפניהם ולספר להם קצת, לחשוף אותם למה שעובר על הורים ועל בני נוער.
אבי שמעון: בבאר-שבע, בלי עין הרע, אין התנכלויות עד עתה.
אבי שמעון: אנחנו באמת זוכים לשיתוף פעולה מטעם העירייה.
אבי שמעון: להפתעתנו הגיע גם תקציב מסוים מהעירייה.
אבי שמעון: אנחנו ממוקמים באזור העיר העתיקה והדגל שלנו מתנוסס.
אבי שמעון: המקום מצוין.
אבי שמעון: הוא מאוד נגיש ומאוד נוח להגיע אליו, הן ברגל והן בקווי אוטובוס.
אבי שמעון: אני חושב שכמות בני הנוער שמגיעה היא קנה המידה.
אבי שמעון: בשבילי לפחות הם האינדיקציה.
אבי שמעון: אני יודע שכאשר אני גרתי בחולון היה לי קשה להגיע לסניף בתל-אביב במיקומו הקודם.
אבי שמעון: אני רוצה לציין כמה פעילויות ספציפיות בבאר-שבע.
אבי שמעון: היועצת הראשית של בית-הספר התיכון רגר הזמינה את שירות ההרצאות של האגודה והגיעו מרצים, הן מתל-אביב והן מבאר-שבע.
אבי שמעון: ההרצאה זכתה להצלחה מדהימה ובעקבותיה נעשה כנס בעירייה, ביוזמה של ראשי מינהל החינוך בעירייה, בנושא הזה.
אבי שמעון: ראש מינהל החינוך ציינה בפירוש שאין לה שום ידע בנושא ושהיא מאוד תשמח לקבל יותר מידע.
אבי שמעון: אנחנו מנסים כעת ליזום יותר הרצאות בכל בתי-הספר התיכון בבאר-שבע.
אבי שמעון: נעשה כינוס, על-פי בקשה של משרד העבודה והרווחה, של כל היועצות החינוכיות והעובדים הסוציאליים באזור הדרום בנושא של זהות מינית ומגדר, אליו הוזמן שירות ההרצאות של האגודה ומרצים מבאר-שבע.
אבי שמעון: באוניברסיטה הוזמנו נציגים שלנו, ד"ר ברק הקר וגברת מיכל זוילי, שהיא עובדת סוציאלית בוגרת החוג, להרצות בפני קורס עובדים סוציאליים ולדבר איתם על הנושא הזה כדי לחשוף אותם לבעייתיות.
אבי שמעון: בסך הכל, אני חושב שסניף באר-שבע הוא מעין ספינת דגל.
אבי שמעון: באוניברסיטה אנחנו זוכים לגיבוי.
אבי שמעון: אתמול היתה לי פגישה עם ראש מדור כספים של האוניברסיטה והוא הבטיח גיבוי ותמיכה.
אבי שמעון: יושב-ראש אגודת הסטודנטים בבאר-שבע הגיע לפתיחה של הסניף, הבטיח תמיכה של אגודת הסטודנטים וביקש לשים את הבקשות שלנו בראש סדר העדיפויות ולאשר מה שאפשר.
אבי שמעון: גם מבחינת פרסום - הקורס נכלל ומפורסם ברשימת החוגים של האוניברסיטה.
אבי שמעון: אנחנו לא נתקלים בשום הסתייגויות, בלי עין הרע.
יעל דיין: מאחר ואנחנו מדלגים על תל-אביב, אני מבקשת, לא כרגע אלא בתום הישיבה, מר איתי פנקס, אולי תוכל להכין עם גברת דנה גורדון רשימה: מקום, מספר פעילים, סוגי פעילות: נוער, הורים, קל"ף וכן הלאה.
יעל דיין: כלומר, לתת מעין תעודת שליש.
יעל דיין: אני חושבת שהישיבה הזאת היא הזדמנות להוציא לתקשורת מידע כזה.
יעל דיין: בתום הישיבה אנחנו מוציאים הודעה לעיתונות על דף אחד, בלי השתפכויות אלא פשוט אינפורמציה.
נורית ברקאי: אני רכזת חינוך והסברה של קל"ף.
נורית ברקאי: אני רוצה לציין את הערוצים שבהם קל"ף פועלת בפריפריה.
נורית ברקאי: אנחנו אכן ארגון ארצי.
נורית ברקאי: בירושלים ובחיפה אנחנו פועלים במשותף עם הבית הפתוח ועם הפורום החיפאי.
נורית ברקאי: הערוץ דרכו בעיקר אנחנו מגיעים לפריפריה, ופוגשים הרבה את הפריפריה, הוא ערוץ החינוך, או מה שנקרא בארגונים אחרים "שירות ההרצאות".
נורית ברקאי: אני עוסק בזה כבר הרבה מאוד שנים.
נורית ברקאי: אנחנו נכנסים לבתי-ספר, פוגשים הורים, תלמידים, עובדים סוציאליים ויועצים חינוכיים.
נורית ברקאי: אולי אני אפריך פה איזה מיתוס אבל התחושה שלי היא שבפריפריה הרבה יותר קל מאשר בתל-אביב.
נורית ברקאי: בתל-אביב בתי-הספר נעולים בפנינו על בריח.
נורית ברקאי: הצלחנו להיכנס בקושי לגימנסיה הרצליה, אחרי לחץ מאוד רציני של גברת מיכל עדן, בגלל הקשרים האישיים שיש כנראה בין ראש העירייה לבית-הספר הזה.
נורית ברקאי: לא הצלחנו להיכנס לשום בית-ספר אחר בעיר תל-אביב, למרות מאמצי שיווק מאוד רציניים, גם של האגודה, גם של קל"ף וגם של "תהילה", כפורום שאיגד בתוכו את כל הארגונים לכניסה לפעילות חינוכית לנוער ולאנשי חינוך.
נורית ברקאי: לעומת זה, הפריפריה מגיבה הרבה יותר בחיוב, מחולון, בת-ים, קריית-אונו ועד מושב בצת, קיבוץ חניתה, באר-טוביה, תנועת המושבים בגליל וכן הלאה.
נורית ברקאי: מצד אחד עלה פה מאוד חזק שיש איזה חשש לאור ההתרחבויות לפריפריה שזה ייצור המון אנטי.
נורית ברקאי: יכול להיות שברשויות המקומיות, בגלל המבנה הפוליטי, הם מחויבים להביע איזשהו אנטי ולהוציא את אנשיהם לרחובות.
יעל דיין: האם זה לא תלוי בבית-הספר האינדיבידואלי?
נורית ברקאי: כן.
נורית ברקאי: אני אומרת שכאשר עובדים מול בתי-ספר ומוסדות חינוך אני מרגישה שהרבה יותר קל, יש הרבה יותר אוזן קשבת והבנה לנושאים שלנו וכן נכונות ללמוד אותם ולשמוע עליהם מאשר בעיר הגדולה תל-אביב, הליברלית והנאורה.
נורית ברקאי: אני לא כל-כך יודעת איך להסביר את זה.
נורית ברקאי: אני רק מציגה את זה כתופעה, לאור המקומות שאליהם אנחנו מגיעים עם הרצאות וסדנאות.
נורית ברקאי: היה חשוב לי להגיד את זה כדי קצת לאזן, שהפריפריה היא לא איזה עולם שלישי.
יעל דיין: אני לא יודעת מה זה פריפריה בהקשר הזה.
יעל דיין: האם פריפריה היא כל מה שהוא לא תל-אביב?
יעל דיין: שמענו פה דיווח אדיר מבאר-שבע למשל.
יעל דיין: אני לא מסתכלת על באר-שבע כעל פריפריה.
נורית ברקאי: הכותרת של היום הזה היתה "פריפריה ומרכז".
נורית ברקאי: זאת אומרת, איך יוצאים מהמרכז קצת החוצה, לבאר-שבע ולקריית שמונה.
יעל דיין: אני רוצה להבהיר שזה הוצע לי ככותרת ואמרתי שזה לא מקובל עלי.
יעל דיין: על-פי התפיסה שלי ההבדל בין מרכז לפריפריה הוא לא גיאוגרפי, שתל-אביב נמצאת באמצע המפה, אלא ההבחנה היא בין ערים גדולות, שהן פלורליסטיות ומרובות גוונים מכל היבט שהוא, בגלל הגודל שלהן בדרך כלל, לבין מקומות שהם יותר מרוחקים ממרכז כלשהו.
יעל דיין: לחיפה יש פריפריה.
יעל דיין: כשאנחנו מדברים על חיפה כמרכז ומדברים על פריפריה אז אנחנו שואלים מה קורה בעכו, מה קורה במעלות, מה קורה בקריות.
יעל דיין: כשאנחנו מדברים על באר-שבע כמרכז אנחנו שואלים מה קורה בעיירות מסביב, מה קורה בעומר, מה קורה בשער הנגב ומה קורה ברהט.
יעל דיין: תל-אביב היא אכן מרכז ומאוד חשוב לנו מה קורה בפריפריה של תל-אביב, שזה ערים גדולות כמו חולון, בת-ים, רמת-גן.
יעל דיין: אי אפשר לקרוא לזה פריפריה אבל אפשר להגיד שאם תל-אביב היא מרכז אז המקומות האלה הם סביב המרכז.
איתי פנקס: יש גם פריפריה של הקהילה.
נורית ברקאי: תל-אביב מהווה את המרכז מבחינת הקהילה.
נורית ברקאי: מבחינה זאת גם יש ריקון של הפריפריה לתוך המרכז, שזה תל-אביב בעיקר, ולפעמים גם חיפה וירושלים.
יעל דיין: אנחנו לא קובעים שאוניברסיטת תל-אביב היא המרכז ואילו האוניברסיטאות האחרות הן פריפריה.
יעל דיין: אם המרכז הוא האוניברסיטאות הממוסדות, מעניינת אותנו הפריפריה שלהן, שזה המכללות, אליהן מגיעה אוכלוסיה הולכת וגדלה.
יעל דיין: בלי שייכות למרכז ולפריפריה, אנא ציינו מה היא הפעילות של קל"ף במישור הארצי.
נורית ברקאי: לקל"ף יש את כל סוגי הפעילויות שהוזכרו פה.
נורית ברקאי: רוב הפעילות שלנו היא בתל-אביב, להוציא את שירות ההרצאות, שפועל בכל הארץ: קבוצת נערות, קבוצת אמהות, פעילות משותפת עם "תהילה" בנושא של קבוצת הורים, פעילויות לקהילת הנשים הלסבית הפמיניסטית.
נורית ברקאי: יש לנו בית, שלשמחתנו הרבה יותר ויותר נתמך על-ידי עיריית תל-אביב.
נורית ברקאי: יש לנו עבודה מאוד טובה עם הרשות המקומית.
נורית ברקאי: טובה מבחינה זאת שהיא משתפרת.
נורית ברקאי: כשמתחילים מאפס אז עוד קצת נראה יותר טוב מכלום.
נורית ברקאי: בקל"ף יש 800 חברות המשלמות דמי חברה.
נורית ברקאי: יש כ-1,500 נשים שמשתתפות במגוון הפעילויות, מפעילויות תרבות ועד פעילויות של סדנאות, הרצאות וחינוך.
יעל דיין: אני מקבלת את ההזמנות של קל"ף והאירועים בהחלט מפתים.
יעל דיין: חבל שאני סטרייטית.
ליאת גלר: אנחנו מקבלות גם סטרייטיות.
יעל דיין: אני לא מקבלת מארגון כלשהו אחר שאיננו קל"ף פניות כאלה מפתות, לא במובן הסקסואלי אלא במובן התרבותי.
יעל דיין: יש להם אירועים מרהיבים.
יעל דיין: גם ההזמנות הצבעוניות שלהם והניסוח שלהן מרשימים.
מיקי כספי: עשינו מסיבת נשים ביום שישי בראש פינה והגיעו מכל הארץ.
נורית ברקאי: אנחנו לא מתהדרות דווקא במסיבות הנשים.
נורית ברקאי: אני חושבת שיש לנו מגוון מאוד גדול של פעילויות כי אוכלוסיית הנשים היא מאוד מגוונת, גם גילאית וגם במצבן המשפחתי, מצעירות רווקות עד אמהות עם ילדים.
נורית ברקאי: אלה צרכים שמכתיבים לנו איזה פעילויות אנחנו יוצרים.
נורית ברקאי: רק עכשיו ראיתם תמונה מאוד יפה ב"זמן הורוד" של פעילות שערכנו של אמהות וילדים הנוטעים שתיל בט"ו בשבט.
יעל דיין: האם יש לכם הרגשה שיש השתנות כל הזמן במה שנקרא יציאה מן הארון?
יעל דיין: האם יש הבדלים בין גברים ונשים בהיבט הזה?
יעל דיין: בהסתכלות הארצית יש קו עלייה.
יעל דיין: אצל לסביות, ובעיקר זוגות לסביות, אני לא יודעת אם יש איזה קו של השתנות שאתן יכולות להצביע עליו.
יעל דיין: האם יש היום יותר לסביות מוצהרות מאשר בעבר?
נורית ברקאי: כן, בהחלט.
שבי גטניו: נשים בגיל צעיר יותר יוצאות מהארון.
נורית ברקאי: קודם כל, לצעירות תמיד כנראה יותר קל לצאת.
נורית ברקאי: יש יותר ויותר תופעה של בני נוער הומו-לסבי.
נורית ברקאי: אנחנו רואים את זה גם בבתי-ספר, בכל ההתעניינות בנושא.
נורית ברקאי: יש יותר יציאה מהארון.
נורית ברקאי: יש יותר ויותר בחירה של נשים נשואות לפרק משפחות ולהקים תא משפחה לסבי.
נורית ברקאי: יש יותר ויותר נשים שסביב הרצון שלהן להביא ילדים עוברות גם איזה תהליך של יציאה מהארון, גם סביב הרצון להכיר איזה זכויות יש להן, מה הן יכולות לקבל ומה הן לא יכולות לקבל.
נורית ברקאי: אני חושבת שאין שוני בעניין יציאה מהארון בין נשים לגברים.
נורית ברקאי: אני חושבת שבכלל יש יותר יציאה מן הארון.
נורית ברקאי: אני חושבת שאופי האוכלוסיות הוא שונה.
נורית ברקאי: אפשר למצוא שינויים.
יעל דיין: היו תקופות בהן אצל הגבר זה היה טסט.
יעל דיין: זאת אומרת: הוא כן מוצהר, הוא לא מוצהר, הוא יצא מהארון או לא יצא מהארון, האם צריך לעשות לו "אאוטינג".
יעל דיין: חושבים שהוא הומו והוא טוען שהוא לא.
יעל דיין: העניין הזה של משהו שכאילו צריך להתבטא, איזה קרניים שצריכות להיראות, והשאלות למה הן לא נראות, למה הוא לא מראה או כן מראה - אלה שאלות שעלו כל הזמן.
יעל דיין: אצל הנשים זה לא אותו דבר, אלא דווקא להיפך.
יעל דיין: אומרים: לא ידעתי, לא היינו מתארים לעצמנו שהיא לסבית.
יעל דיין: זאת אומרת, אצל נשים אין את כל הקטע החיצוני, שמגביל את הבנים והוא קשה להם הרבה פעמים.
יעל דיין: אצל הבנות אין את הקטע הזה, מלבד אולי כאשר הולכים להפגנה וכדומה.
ליאת גלר: תלוי מי.
יעל דיין: אנחנו רואים שהקהילה הלסבית גדלה ואילו בעבר חשבו בהרבה מקומות שאין אצלנו בכלל דבר כזה.
נורית ברקאי: היא גדלה במובן שיותר ויותר נשים גם מחפשות את ההתארגנות.
נורית ברקאי: מה שפעם כל אחת היתה מתמודדת בערוץ האישי שלה עם עצמה, או עם משפחתה וחברותיה הקרובות, היום יש יותר ויותר ניסיון להתחבר לאיזה קבוצת שייכות, לאיזה התארגנות, כדי לקבל עזרה, כי יש גם יותר ניראוּת של הקהילה בכלל.
יעל דיין: יש גם נקודת גיל שהיא מעין קו שבירה.
יעל דיין: אם עברת אותה ולא עשית שום צעד להוציא את עצמך, לנשים בעיקר, ויש לך משרה וכולם מכירים אותך ולא חושדים ואתה לא מצאת צורך, או שבמיוחד לא רצית, פתאום לבוא ולהגיד: רגע, רגע, אני בת 45, אני אם לילד, אני בכירה במקום כזה או אחר, אני רוצה להודיע לכם עכשיו שאני לסבית?
יעל דיין: זה לא קורה הרבה.
ליאת גלר: נשים פועלות תחת סט מגבלות, שלעתים גברים בתהליך היציאה שלהם מהארון לדעתי אולי פחות מתחשבים בזה.
ליאת גלר: כשאישה מבוגרת, אם לילדים, מתחילה להתחבר קצת יותר לנטייה המינית שלה ולחשוב על תהליך יציאה מהארון, אז היא פותחת את העיתון וקוראת על פלונית אלמונית שאסרו עליה להיפגש עם הילדים שלה כיוון שהגרוש שלה פנה לבית-הדין הרבני על כך שהיא מתחבקת עם בת הזוג שלה מול הילדים והיא לא יכולה להיפגש עם הילדים שלה יותר.
ליאת גלר: זה מעצור ומכשול רציני מאוד.
ליאת גלר: לדעתי זה מונע מנשים לצאת מהארון.
ליאת גלר: אין מה לעשות, הן רוצות לראות את הילדים, הן רוצות לשמור על איזה מסגרת משפחתית.
ליאת גלר: כאן בדיוק, לדוגמא, קבוצת האמהות שלנו, שהיא כל-כך גדולה ויש בה נשים נהדרות, עושה שירות נהדר לכל הקהילה ההומו-לסבית בישראל, לא רק לקל"ף, כשרואים שיש מסגרת משפחתית מאוד מאושרת.
ליאת גלר: בג"ץ עשה צעד גדול בפסק-דין ברנר-קדיש.
ליאת גלר: זה שאף אחד לא מתייחס לפסיקה של בג"ץ, זה כבר משהו אחר ועצוב מאוד.
ליאת גלר: זה קשה.
ליאת גלר: אני בטוחה שיש הרבה מאוד נשים מבוגרות שזה מונע מהן לצאת מהארון ואני בטוחה שיש נשים צעירות, שכאשר הן מסתכלות קדימה, הן אומרות: מה, אני אהיה כזאת?
ליאת גלר: לא יהיו לי ילדים?
ליאת גלר: או שיהיו לי ילדים ואני לא אפגש איתם?
ליאת גלר: הן לא רואות בכלל את האופציות שעומדות בפניהן.
יעל דיין: מאחר ויש זמינות מוחלטת על-פי חוק, ודאגנו לזה, של הפריה חוץ-גופית וכל הטיפולים, גם לחד-הוריים, על-פי בחירה, אז העניין הזה של ילדים עובר שינוי גדול.
ליאת גלר: שמענו עכשיו שבקופת-חולים "מכבי" ניסו למנוע את זה.
נורית ברקאי: יש "בייבי בום" בקהילה הלסבית בישראל.
נורית ברקאי: זאת הקהילה הלסבית עם הכי הרבה ילדים בעולם.
יעל דיין: ללא ספק האפשרות הזאת גם מוציאה את הנשים מהארון וגם לא חוסמת את האפשרות לאמהות ולחיי משפחה.
שבי גטניו: שאלת על השוני בין אז להיום.
שבי גטניו: אני לא זוכר שלפני 9 שנים ראיתי כמות כזאת של נערים ונערות, ילדים וילדות עם בטחון עצמי כל-כך גבוה בעניין הזה.
שבי גטניו: נער או נערה בני 13 אומרים לי: אני לסבית, אני הומו.
שבי גטניו: אני לא זוכר שידעתי בכלל מה זה הומו כשהייתי בן 13.
עידו מלאכי: יש לנו בקבוצה גם טראנס-ג'נדרית בת 15.
עידו מלאכי: זה מפתיע מאוד.
עידו מלאכי: אחת הסיבות מבחינה חברתית לגידול שחל בשנים האחרונות ביציאה מהארון היא הזכייה של דנה אינטרנשיונל באירוויזיון.
יעל דיין: כשמישהו הוא קטין או קטינה, יש בכל אופן איזה פרוצדורה.
יעל דיין: זה לא רק עניין של החלטה.
עידו מלאכי: ברגע שדנה אינטרנשיונל עלתה לכותרות, זה יצר תהליך חברתי ומודעות הרבה יותר גדולה, גם אצל ילדים.
שבי גטניו: זה היה "פּוּש" רציני מבחינת הדימוי העצמי.
ענת אסיף: אתייחס בקצרה לפנייה שלכם ליועץ המשפטי לממשלה בקשר להתבטאותו של המקובל בצרי.
ענת אסיף: מה שאני אומרת זה לא עמדתו של היועץ המשפטי לממשלה.
ענת אסיף: אני בטוחה שאתם תקבלו ממנו החלטה מנומקת בקרוב.
ענת אסיף: כן אתן לו איזה תזכורת, בעקבות הישיבה היום, על הפנייה שלכם.
ענת אסיף: על-פי הראייה שלי, וזה גם הוזכר קודם, המוקד כאן הוא העניין של הסתה לאלימות.
ענת אסיף: בעיני זה מה שחמור וזה הסכנה.
ענת אסיף: אני הולכת להגיד אולי משהו קצת מאכזב: כרגע במדינת ישראל אין עבירה של הסתה לאלימות.
ענת אסיף: משרד המשפטים כבר פעמיים הביא לכנסת הצעת חוק והיא נפלה, מסיבות שלא קשורות לנושא הזה בכלל.
ענת אסיף: אבל משרד המשפטים לא מתייאש והוא מתכוון להביא אותה פעם שלישית.
ענת אסיף: היתרון שיהיה בעבירה הזאת, זה שבאמת היא מוקד העניין.
ענת אסיף: לא חשוב שהיא נחקקת על רקע יותר בטחוני.
ענת אסיף: לפי הנוסח שלה, כפי שהיא תהיה, היא בהחלט ממוקדת להסתה לאלימות כלשהי והיא מאוד חשובה.
שבי גטניו: כשחבר הכנסת יוסי שריד עתר ליועץ המשפטי לממשלה נגד דברי הרב עובדיה יוסף, על מה הוא עתר למעשה?
ענת אסיף: היה פסק-דין ודיון נוסף לפני שנה בנושא ג'ברין.
ענת אסיף: היתה עבירה שהשתמשו בה בתוך הפקודה למניעת טרור.
ענת אסיף: בית-המשפט העליון החליט שבגלל המיקום שלה היא מיועדת רק להתבטאויות שמסיתות לאלימות תוך כדי פעילות בארגון טרור.
ענת אסיף: אז כל הקונסטרוקציה שעליה הפרקליטות עבדה קצת נפלה ומייד עלה הצורך לחוקק עבירה של הסתה לאלימות, עצמאית מכל מיני נסיבות חיצוניות, שתהיה בחוק העונשין.
ענת אסיף: יש מה שנקרא עבירה של המרדה, עבירה ישנה שמנוסחת רע מאוד ולא כל-כך ששים להשתמש בה.
ענת אסיף: יכול להיות שהוא עתר בהקשר של העבירה הזאת.
ענת אסיף: בכל אופן, כולנו תקווה שתהיה עבירה של הסתה לאלימות.
ענת אסיף: למרות שעוד פעם, צריך לראות גם מבחינת פעילות המשטרה.
ענת אסיף: אני בפירוש יודעת שגם לא כל גרפיטי של "מוות לערבים", לצערי, מסתיים בכתבי אישום.
ענת אסיף: זה כבר עניין של אכיפה וסדרי עדיפויות.
ענת אסיף: כמו כן גם צריך להוכיח בכל התבטאות כזאת שיש בה משהו שבאמת יביא לאלימות.
ענת אסיף: המישור הפלילי פה הוא לא כל-כך פשוט.
שבי גטניו: הוספנו למכתב שנמצא בידיך עוד מכתב, מייד אחר שאירע המקרה האלים בחדרה, שזה אקט אלים של פריצה למקום שלנו, ואנחנו נוסיף מחר את הנושא של כתובות הנאצה "מוות להומואים" שצויירו בתל-אביב.
שבי גטניו: זה צירוף של אירועים שקרו בשבועיים.
יעל דיין: מה שגברת ענת אסיף אומרת הוא מאוד נכון.
יעל דיין: כדאי להיות מודעים לזה.
יעל דיין: בואו נעשה הבחנה בין הגשת התלונה, החובה להגיש תלונה וחובת המשטרה לקבל תלונה, לבין זה שבסופו של דבר אנחנו לא יכולים להגיע להוכחה שדבר כזה או אחר נופל למסגרת של עבירה.
יעל דיין: העניין של הוכחת הסיבתיות הוא מסובך, שאדם אמר משהו וסביר שקהל ששמע אותו יפרש את זה כדי לעשות מעשה אלים.
יעל דיין: אתה מתלונן על המעשה האלים שנעשה.
יעל דיין: אני מדברת על הסתה בלי המעשה האלים, על עצם ההסתה.
יעל דיין: אם מדובר במעשה אלים, ברור שזה מחייב ענישה.
יעל דיין: בשלב הזה מאוד חשוב כן לכתוב ליועץ המשפטי לממשלה, בלי שום ציפיות מזה, וכן לפנות למשטרה.
יעל דיין: לי היה אותו סיפור, כשכתבו גרפיטי על דלת ביתי, בבית דירות עם אינטרקום, "מוות לחלאה יעל דיין, מוות להומואים".
יעל דיין: באה המשטרה, צילמה את זה, באו חברים מהקהילה, עשו לי טובה וסיידו מחדש את הכתובות הגדולות הצבועות באדום.
שבי גטניו: ואם זה היה קורה מייד, 4 ימים אחרי שהרב יוסף היה אומר שכדאי להרוג את יעל דיין?
יעל דיין: זה לא משנה.
יעל דיין: זה מעשה אלים בר ענישה.
יעל דיין: אני הגשתי תלונה באופן מסודר, המשטרה באה, צילמה, לקחה עדות ממני, שאלה בסביבה הקרובה אם מישהו ראה משהו והתשובה היתה לא.
יעל דיין: היא שאלה אותי אם יש לי חשד במישהו והתשובה היתה לא, ממש לא.
יעל דיין: לא יכולתי להפנות אותם.
יעל דיין: הם ביקשו שאני אודיע אם יהיה משהו חשוד בסביבה.
יעל דיין: אחרי שבועיים כבר היו כתובות "מוות לחלאה יעל דיין תומכת אוסלו".
יעל דיין: אני גרה בבניין הזה כבר הרבה שנים.
יעל דיין: לא עלה בדעתו של אף אחד מהשכנים שלי שמשהו לא בסדר בכתובות האלה.
יעל דיין: הם עולים במדרגות, יורדים, רואים את זה, עוברים שם בפסז' בן-יהודה.
יעל דיין: אף אחד לא פנה אלי לשאול אם אפשר לעזור במשהו, או לפנות למשטרה לדווח.
יעל דיין: כלום, כלום.
ליאור מנצ'ר: עוד מעט הישיבה תסתיים.