GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<בלהה שפירא: אז אני רוצה להגיד כך, א' אין לנו עבודה פוגענית משום שאנחנו כמוסדות, כל אחד ואחד מהמוסדות, דואג על ידי בטריה מאד מסוימת להעמיד רואה חשבון שיבדוק את תלושי השכר של הגברת פני שהיא טוענת ואחר כך יעיד על זה גם דוד, אנחנו דואגים לזה שתהיה בקרה קבועה על מה שהמעסיק, הקבלן, מעסיק ומקצה לעובדים האלה בגין הוותק שלהם, בגין ימי החופשה שלהם, בגין ימי המחלה.
<בלהה שפירא: הבעיה הגדולה שלנו ואני חייבים להסתכל על זה ואני בכוונה לא מדברת לרגע על כסף, כי זה לא עולה לנו מעט כסף, גם מה שאנחנו עושים כרגע עולה לנו הרבה מאד כסף.
<בלהה שפירא: ההסתכלות שלנו פנימה לתוך כל המערכת הזאת, היא שאם אני כאוניברסיטה העברית – עכשיו אני אדבר על האוניברסיטה העברית – עם בערך 1,100 עובדים מנהליים כאלה ואחרים, צריכה – לפני ההיגיון שעולה כאן מתוך הדיון – להוסיף סדר גודל של בערך 450 עובדי ניקיון, כי אנחנו אוניברסיטה עם שישה קמפוסים, די מסובך, מפוזרים בארץ, צריך הרבה, צריכה לארגן נוסף לזה סדר גודל של כ-400 עובדי שמירה כי גם הם מועסקים על ידי קבלן, לא מוזכר כאן, אבל גם הם מתוך המזקק.
<בלהה שפירא: יש לי גננים, יש לי שרברבים, כל הדברים האלה שאנחנו במהלך השנים, כאוניברסיטאות, כשאמרנו אנחנו נעמוד על עיקר העבודה שלנו והיא מחקר והוראה וסגל מנהלי שנותן שרות, אם אני אוסיף את כל הבטריה הזאת, מנגנוני האוניברסיטאות – המנגנונים כדי לבנות ולפקח ולעשות את זה – לא יהיו דומים למה שקורה לנו היום שבו אני שמה רואה חשבון ופעם בחודש הוא עובר על כל תלושי השכר ולא שומע ועושה בקרה במן אוזן קשבת, מן אומבוצמן כזה שאם יש למישהו בעיה ספציפית הוא יכול לגשת ולהגיד – אז בהסתכלות גדולה שלנו זה בראש וראשונה העניין הזה- - -
יצחק הרצוג: אז מה יקרה, לא הבנתי.
<בלהה שפירא: מה שיקרה זה שאם יש לי כ-1,100 עובדים מנהליים, אני מוסיפה לי עוד 1,000, זה למעלה מ-1,000.
<קריאה: לא, זה 450.
<בלהה שפירא: חברים, אני צריכה להוסיף עובדי ניקיון, אני צריכה להוסיף אם כך גם את עובדי השמירה, חברות שמירה עושות לי את השמירה וגם שרברבים, אני אכפיל את מספר עובדי האוניברסיטה- - -
<בלהה שפירא: על כל המשתמע משם- - -
עאידה תומא סלימאן: השאלה שלי שאני רוצה לשאול, אפשר שהאוניברסיטה עם כל העבודה המבורכת של מחקרים, תתקיים בלי העובדים האלה?
<בלהה שפירא: בוודאי שלא.
עאידה תומא סלימאן: אז אני לא מבינה למה, עם כל הכבוד, כל העובדים המנהליים עם חשובים מאד וצריך להכניס אותם כעובדי האוניברסיטה ועובדות הניקיון והשומרים – לא?
<בלהה שפירא: גם העובדים האחרים הם אינם עובדים כולם במשרה מלאה.
עאידה תומא סלימאן: קודם כל להגיד – אני ישבתי ושמעתי את הגברת פני והיא אומרת לי שאחרי 30 שנה היא עדיין לא מגיעה לשכר מינימום בכמה מהחודשים.
עאידה תומא סלימאן: בשבילי?
עאידה תומא סלימאן: נגמר, זה פוגעני.
עאידה תומא סלימאן: בשבילי בבסיס של מה זו עבודה, שהיא תעבוד במקום אחד 30 שנה, כלומר העבודה שלה טובה, אף אחד לא בא אליה בטענות וממשיכים להעסיק אותה כי היא עובדת טובה ובכל זאת היא לא מגיעה לשכר מינימום וזה לא פוגעני?
<בלהה שפירא: אני חוזרת ואומרת – אני לא יודעת את היקף המשרה שלה, אני לא יודעת אם היא במשרה מלאה או רבע משרה או 20 אחוז משרה – כי גם לדבר הזה יש משמעות.
<בלהה שפירא: כיוון שמרבית עובדי הניקיון באים לאוניברסיטאות ועובדים 3 שעות, בדרך כלל לפני תחילת הלימודים או לפני פתיחת המשרדים כדי לאפשר היום יהיה – אז היקפי ההעסקה שלהם – אני באמת לא יכולה להיכנס אישית כי לא בדקתי את תלוש השכר שלה, אני לא יודעת מה היקף העבודה ומה היקף השעות.
<בלהה שפירא: אני יכולה להבין את היקף המצוקה שלה, אבל אני לא יכולה להתייחס ספציפית כי אני לא יודעת, אולי היא עובדת ברבע משרה- - -
עאידה תומא סלימאן: זה לא עניין של מצוקה.
<בלהה שפירא: לכן, אחרי השלוש שעות האלה היא יכולה ללכת ולעשות עוד איזו שהיא עבודה או משהו אחר.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, בואו נסכם שכל התייחסות היא לא אינדיבידואלית למצוקה האישית של פני, אני חושבת שאישה שהצליחה לגדל שלושה ילדים ולהכניס אותם ללימודים אקדמיים היא לא במצוקה.
עאידה תומא סלימאן: יש לה בעיה בעניין התעסוקה שלה וזאת לא הבעיה של פני – היא הבעיה של כלל עובדות הנקיון, אז בואי לא נתייחס למצוקות, היא לא במצוקה, אני בטוחה.
<אורנה עמוס: למרות שיש עובדות שכן במצוקה.
<קריאה: וגם לעבוד בשלוש עבודות זה מצוקה לא פשוטה על בסיס יומי.
עאידה תומא סלימאן: אני בטוחה שאם אני הייתי צריכה לחיות משכר פחות ממינימום ואפילו במינימום הייתי במצוקה כלכלית, אבל הכוונה שלי היתה שזה לא עניין אינדיבידואלי וזה לא עניין אישי וזה לא עניין שרק קשור בגברת פני וזה לא ממעיט מערך הבעיות של כל אדם בלהתמודד עם המצב שהוא נקלע אליו.
עאידה תומא סלימאן: מר דוד ברקת, סגן נשיא ומנכ"ל אוניברסיטה בן גוריון בבקשה.
<דוד ברקת: ראשית, אני רוצה להגיד שאני בהחלט מכבד גורמים או גופים חברתיים שבאים ואומרים: אנחנו רוצים לשפר את המצב של עובדי הניקיון, עובדי השמירה במשק, שלא ירוויחו שכר מינימום, אני לא יודע אם הדיון פה זה על השכר כפי שאת מציינת- - -
<דוד ברקת: ירוויחו פי 2 משכר המינימום, השכר הממוצע במשק או מעבר לכך, זה דבר שכל אחד מכבד, אבל אני רוצה לבוא ולהגיד- - -
עאידה תומא סלימאן: לא, כדי לחדד, אנחנו בעיקר מדברים על העסקה ישירה והעסקה לא ישירה והשלכותיה, השכר הוא אחד מהם.
<דוד ברקת: אז אני רוצה לבוא ולהגיד שהכותרת:
<דוד ברקת: העסקה פוגענית במוסדות להשכלה גבוהה, זה דבר שהוא לא הוגן, לא נכון והוא מקומם והיה ראוי לקרוא לדיון הזה בכותרת אחרת, כי העסקה פוגענית היא מתארת העסקה שבה פוגעים בכבוד העובד או העסקה בתנאים שהם לא חוקיים או שלא כאלה שקבועים בחוק.
<דוד ברקת: מקודם בילי תארה ואני גם יכול לתאר את כל הרבדים שבהם האוניברסיטה עושה ודואגת, כדי שאותם עובדים יועסקו בהתאם לאותם תנאים שקבועים בחוק ובחוזים הקבלניים, העובדה שפני- - -
<קריאה: היא רשאית להיכנס לספריה?
<קריאה: לבריכה?
<דוד ברקת: היא רשאית להיכנס לספריה, בוודאי שהיא רשאית.
<קריאה: עובדה שהיא אומרת שלא.
<דוד ברקת: זו לא טענה נכונה, כל אזרח יכול להיכנס לספריה ובטח שהיא יכולה.
<קריאה: אוקיי אז לבריכה?
<דוד ברקת: בוודאי.
עאידה תומא סלימאן: להיכנס ולהשתמש בספריה.
<דוד ברקת: רגע, בקיץ אנחנו עושים מידי קיץ יום כיף לכל העובדים, לכל עובדי הניקיון וגם לעובדי השמירה בבריכה, להם ולמשפחות ולילדים.
<דוד ברקת: בראש השנה עושים הרמות כוסית עם כולם, האוניברסיטה מכבדת את העובדים האלו בהתאם, אני מבקש שיתנו לי לדבר.
<דוד ברקת: האוניברסיטה מכבדת את העובדים האלו, אנחנו נלחמנו יחד עם פני כדי שהיא תוכל להקים ועד של עובדי ניקיון, אנחנו שיתפנו פעולה עם פני אל מול חברות הניקיון כדי שיהיה להם ועד ואנחנו נתנו להם אפשרות להתכנס באוניברסיטה ולנהל את דיוני הוועד, כל הדברים האלה אנחנו עושים.
<דוד ברקת: מאז שהאוניברסיטה קמה היא מנהלת את הניקיון, את השמירה, את האחזקה, את הגינון – על ידי שירותים שהיא קונה מחברות.
<דוד ברקת: מעולם עובדי ניקיון, עובדי גינון, עובדי שמירה – לא עסקו באוניברסיטה והאוניברסיטה לא נכנסה לניהול התחום הזה באופן עצמאי.
<דוד ברקת: זה מה שאנחנו עושים מאז ומתמיד.
<דוד ברקת: כעת, אני רוצה לגעת בכמה נושאים שקשורים בתהליך ההעסקה.
<דוד ברקת: אז קודם כל המכרזים והחלפת עובדי הניקיון ופני סיפרה לכם שאנחנו מעלים את זה בצורה הכי ראויה, שומרים על הוותק והזכויות של כל העובדים, זה דבר אחד.
<דוד ברקת: העובדים כמובן זכאים לכל התנאים שקבועים בחוק, הוותק נשמר, לאוניברסיטה יש ערובות מחברות הניקיון לכל השמירה של הזכויות ובמידת הצורך אנחנו גם מאיימים בהפעלה של הזה אבל הדברים נפתרים.
<דוד ברקת: יש לנו נציבה, מינינו עורכת דין שהיא נציבת התלונות של עובדי הניקיון.
<דוד ברקת: ב-4, 5 שנים האחרונות התקבלו 22 תלונות אצל הנציבה, מתוכן 18 נמצאו מוצדקות וטופלו וקיבלו את כל מה שמגיע להם, 4 נמצאו לא מוצדקות.
<דוד ברקת: יש לנו רואת חשבון שמטפלת בשוטף, ביום יום, כל עובד ניקיון יכול לגשת אליה אם יש בעיה בשכר – היא בודקת ומטפלת.
<דוד ברקת: זאת אומרת שאין מצב שלא מקבלים את הזכויות בסופו של דבר.
<דוד ברקת: נכון, זה לא שכר שהוא כפול משכר המינימום, האוניברסיטה בזמנו גם דרשה מחברות הניקיון לשלם לעובדות שכר שהוא ב-5 אחוז גבוה משכר המינימום ובשמחה נשאנו בעלות הזו, זו לא הבעיה.
<דוד ברקת: 75 אחוז מהעובדים בניק' עובדים פחות מחצי משרה, יש לנו 250 כיתות שצריך לנקות בבוקר, זה לא עובדים שעובדים במשך כל היום כמו במקומות אחרים שהם עובדים כל היום.
<דוד ברקת: לנהל 250 עובדים ב-40 אחוז משרה או ב-35 אחוז משרה עם תחלופה, זה קשה לאוניברסיטה והרבה יותר נכון מבחינת האוניברסיטה ואפשרי לנהל את זה דרך אותן חברות.
<דוד ברקת: דרך אגב, לעיתים אנחנו צריכים עוד 100 עובדים במועד מסוים כי יש אירועים, יש כנסים ודברים כאלה ולמחרת פחות 100 עובדים, זאת אומרת הצורך בעובדים עולה ויורד במהלך השנה- - -
<אורנה עמוס: אי אפשר לקחת- - -
<דוד ברקת: סליחה רגע, תנו לי לסיים.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, שניה,
<דוד ברקת: אני יכול לדבר?
עאידה תומא סלימאן: שניה, מותר לי כיושבת ראש הוועדה גם לשאול שאלות.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שחלק מהדברים שכבודו מציג כמשהו שנשמע מאד, אני לא יודעת – כאילו זה הנתון – זו תוצאה והשלכה מיידית של ההעסקה הקבלנית.
עאידה תומא סלימאן: כלומר, זה שעובדים לפעמים הם 30 אחוז ולפעמים זה 40 אחוז ו-5 אחוז מהעובדים בכלל הם במשרות חלקות, זה התוצר של העסקה קבלנית.
עאידה תומא סלימאן: אם היו מועסקים- - -
<דוד ברקת: אי אפשר לנקות כיתות תוך כדי הלימודים, כשיש שם סטודנטים.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שאי אפשר.
<דוד ברקת: יפה, אז איך אפשר לנקות- - -
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שאי אפשר, אבל אני יודעת גם שאפשר לנקות דברים אחרים במהלך היום ואני יודעת שיש שטחים אחרים שצריך לנקות.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, אני הקשבתי ואני אומרת עכשיו את דעתי, אוקיי?
עאידה תומא סלימאן: מותר לי גם להגיד את דעתי ואני חושבת שאחד מהדברים שאנחנו רואים זה שההעסקה הזו גם מאפשרת שביץ תרד דרסטית ההכנסה של העובדים- - -
<דוד ברקת: ממש לא.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו ראינו את זה במקומות אחרים, כי פתאום אין את הצורך שהם יועסקו יותר וזה מפחית את שעות העבודה וזה אומר חוסר יכולת לנבא את ההכנסה שלהם בחודשים מסוימים וזו השלכה של העסקה לא ישירה.
<דוד ברקת: זה הנתון, מה לעשות שצריך- - -
עאידה תומא סלימאן: זהו, אנחנו דנים כדי לשנות נתונים, אנחנו לא מתייחסים לעולם כמצב נתון.
<דוד ברקת: בשונה, הזכרתם קודם בתי חולים שעברו, בחלקם, לא כולם ולא עם כל העובדים, בבית החולים יש משמרת של 8 שעות, 24 שעות ביממה והמשמרות מתחלקות, זה לא המצב באוניברסיטאות.
<דוד ברקת: גם בכנסת, המהלך פה היא במהלך כל היום, אני לא יודע.
<בלהה שפירא: הירידה בהיקף העבודה היא גם קורית בכנסת הזאת, בכנסת ישראל- - -
עאידה תומא סלימאן: זה לא עושה אותה לגיטימית, מצטערת.
<בלהה שפירא: נכון, אבל אני אומרת- - -
עאידה תומא סלימאן: אני קיימתי דיון על זה פה.
<בלהה שפירא: אני מדגישה את הנקודה הזאת רק כדי לומר שזה לא רק- - -
עאידה תומא סלימאן: סליחה, גברתי, נתתי לך את זכות הדיבור, אני אתן לך לסיים כי גם חברי הכנסת רוצים להתייחס ואחרים.
<דוד ברקת: אני רק רוצה לציין שתראו, אכן האוניברסיטה בנושא הניקיון והגינון והשמירה ואחזקה עובדת עם חברות ניקיון והעבודות עלו כאן והן ידועות, אבל דבר אחד אני רוצה לציין ופני תעיד, שההתנהלות של האוניברסיטה וההתנהגות של האוניברסיטה כלפי העובדים, גם מבחינת התנאים הפיזיים וסביבת העבודה וחדרי המטבחונים וכל מה שאנחנו מספקים הם בהחלט ראויים ולכבוד העובדים ולאוניברסיטה.
<דוד ברקת: נכון שאת צורת ההעסקה אנחנו לא יכולים לשנות, אבל מעבר לך את כל הדברים, הם מקבלים את כל היחס ואת כל הכבוד ואת כל החיבוק וכל מה שניתן, תודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: טוב, תודה, אולי העובדים באיזה שהוא שלב רוצים משהו מעבר לחיבוק.
עאידה תומא סלימאן: בבקשה חברת הכנסת קסניה סבטלובה.
קסניה סבטלובה: תודה לך עאידה, כמה נקודות מאד קצרות, לי יצא ללמד באוניברסיטה העברית וכמרצה אני יכולה להגיד לך שאין אף מרצה שעובד 8 שעות ביום או 8.5 שעות ביום או 9 שעות ביום, עובדים כמות שעות מוגבלת.
קסניה סבטלובה: לא באים לאוניברסיטה ומלמדים מ-8 בבוקר ועד 4 אחר הצהריים, אף עובד לא עובד ככה, לא עובד זוטר ולא עובד בכיר.
קסניה סבטלובה: בחודשי הקיץ אלו חודשים של מנוחה ומקבלים עליהם שכר, אז בואו נתחיל מהדבר הזה, בואו נתחיל מהנתון הזה שבאוניברסיטאות שיטת העבודה היא כזאת.
קסניה סבטלובה: לא מלמדים רצוף וגם לא עובדים רצוף כל חודשי השנה, כי יש חופשים ובחופשים האלה יש מחקרים ויש גרנטים ויש דברים אחרים, אבל כולם יודעים בדיוק מה זה, כולם יודעים שזה סוג של חופשה וזמן מאפשר קצת זמן עם המשפחה ובאמת אף אחד לא נמצא גם בארץ.
קסניה סבטלובה: אני יודעת גם כסטודנטית שרדפה אחרי המרצים שלי בחודשים של הקיץ, אז משום מה דווקא כשאנחנו מדברים על מאבטחים ומחר דרך אגב עולה הצעה שלי לסדר על מאבטחים שמופלים לרעה בחודשי הקיץ ונותרים ללא עבודה במוסדות לימוד, גם בשאר מוסדות החינוך – בתי ספר וגם אוניברסיטאות.
קסניה סבטלובה: זה קודם כל נתון אחד, הנתון השני שגם צריך לדבר עליו הוא שאנחנו נמצאים פה בכנסת, בכנסת ישראל ולי יש תחושה של אי נוחות מאד קשה כשאנחנו באים בחשבון עם כל מיני גופים, שנכון שצריך לבוא איתם בחשבון, אבל יחד עם זאת יש לנו כאן בכנסת ישראל 40 עובדות קבלן שעובדות בתנאים קשים.
עאידה תומא סלימאן: יותר.
קסניה סבטלובה: יותר אפילו.
עאידה תומא סלימאן: יותר, יש את המזנון ויש את הניקיון.
קסניה סבטלובה: דיברתי על ניקיון.
עאידה תומא סלימאן: יש ניקיון ויש מזנון.
קסניה סבטלובה: בניקיון יש 40 עובדות ניקיון, הן לא מועסקות באופן ישיר, הן עובדות קבלן והן מקבלות שכר גלובלי ואם אנחנו כאן, בבית המכובדים- - -
עאידה תומא סלימאן: אבל קסניה, את חייבת להגיד שאנחנו לא פסחנו על זה ואנחנו כבר קיימנו שתי ישיבות ואנחנו מדברות- - -
קסניה סבטלובה: לא פסחנו על זה בשום פנים ואופן, אבל אני רק אומרת לסדר, אנחנו לא יכולים לדלג על הגוף שאנחנו נמצאים בו ולומר שזה בסדר ומכשירים את השרץ הזה כאן בעוד שבאוניברסיטאות ובבתי חולים אנחנו לא מתמודדים עם הדבר הזה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא מכשירים אותו.
קסניה סבטלובה: זה דבר שצריכים לשים לו סוף וכמובן וכמובן, חברים, אתם כל הזמן מדברים על מה כתוב בחוק ומה מעוגן בחוק ומה בחוק – זה נכון מה שכתוב בחוק, אבל מבחינת המוסד, תזכרו באנושיות שלכם קודם כל, מדברים על עובדות שעובדות 30 שנה ומקבלות פחות משכר מינימום, חברים העובדות האלה זה אמא שלי, זה אנשים שהגיעו ארצה, עולים חדשים, זה השכבות המוחלשות- - -
קסניה סבטלובה: זה בדיוק אותם אנשים, כן, בוודאי.
קסניה סבטלובה: זה דוברי ערבית, זה שלל אוכלוסיות שמופלות באופן קבוע לרעה וככה, בצורה של העסקה קבלנית, אנחנו מנציחים.
קסניה סבטלובה: אנחנו מנציחים את העוני, מנציחים את ההשפלה, אנחנו יודעים שאנשים שלא יודעים מה מחכה להם מעבר לפינה הם לעולם לא יצאו מהמעגל הזה, כי הם לא יודעים אם מחר הם כן יפרנסו את הילד או הילדה, האם כן יוכלו להמשיך את היום שלהם או לא יוכלו להמשיך את היום שלהם.
קסניה סבטלובה: מה הם יעשו ואולי יזרקו לרחוב וכל המוסד הלימודי היפה הזה הוא בעצם יפרד מהם בלי צער ואולי ייתן חיבוק.
קסניה סבטלובה: חיבוק זה נחמד, אבל חבר'ה עם חיבוק לא הולכים למכורת ואם אנחנו באמת רוצים לבדוק כיצד אנחנו נוכל לשנות את סדרי העולם ופה צריך לשנות סדרי עולם, אז אל תגידו לי שככה זה היה תמיד.
קסניה סבטלובה: הרבה דברים היו תמיד, אתם יודעים שלפני 200 שנה גם עבדות היתה רווחת בעולם, אבל זו העבדות המודרנית ואנחנו צריכים לשים לזה סוף, תודה.
עאידה תומא סלימאן: תודה חברת הכנסת קסניה, חבר הכנסת בוז'י הרצוג בבקשה.
יצחק הרצוג: שלום רב לכולכם, היות שאני מכיר היטב את האוניברסיטאות מהרבה מאד מעגלים, אני חושב שהעמדה של האוניברסיטאות מקובעת והגיע הזמן שהיא תשתנה, כי הגבינה זזה.
יצחק הרצוג: אתם צריכים להבין שעולם התעסוקה המאורגנת הוא עולם שצובר מוסכמה כללית, היות שיש אצלכם שיטת עבודה מסוימת אז אתם צריכים לשבת על הסכם קיבוצי על שיטת העבודה הזו.
יצחק הרצוג: כל עיסוק ועיסוק יש לו את המאפיינים שלוף אצלכם יש שבתונים ואף אחד לא חולק על שבתונים, אף אחד לא חולק על שעות העבודה של מרצים, רק לא לוקחים את החוליה החלשה בתוך המשנה הזה, כבר שנים מתעלמים ממנה.
יצחק הרצוג: היות וזה צבר תאוצה כמעט בכל תחום בארץ, גם בכנסת זה יגיע, זה בלתי נמנע כי זה מייצר עוול נוראי.
יצחק הרצוג: אז מה אם בקיץ יש פגרה?
יצחק הרצוג: רוב ימות השנה באוניברסיטה שלך או שלך יש עשרות אלפי בני אדם שמסתובבים באותו רגע נתון בקמפוס ומישהו צריך לנקות את האסלות ואת המשתנות אחר כך, למישהו יש אחריות לעשות את זה ואתם מצפים שמי שינקה הוא יהיה מן דרג ב', סוג של – כמו שהיא אמרה בצדק, חברתי קסניה סבטלובה – עבדות מודרנית.
יצחק הרצוג: אז הגיע הזמן שכולם יצאו מהקופסה, גם על"ה, גם ות"ת, גם האוצר, כל מי שאחראי, ולהבין שבעולם התעסוקה המודרני זו תמונה בלתי אפשרית של חוסר יציבות כרוני, לאדם עובד, שמדובר באלפי עובדים, חוסר יציבות, תלות מוחלטת בקבלן, ברצותו משנה – ברצותו לא משנה, ברצותו מעיף אותך – ברצותו לא, תלוי בו לגמרי לכל אורך מסלול חייך, דבר בלתי אפשרי ואני חושב שמוסדות אקדמיים שרוצים להיות בחזית זכויות האדם, חירות הביטוי והמחשבה, לנקוט בעמדות הכי חריגות שיש – כשזה בא לעובדים שלהם, שמנקים להם את האסלות, זה לא מספיק טוב ולכן אנחנו כאן כי אנחנו חושבים שזה עוול זועק.
יצחק הרצוג: אני ישבתי עם הרבה תאי אופ"ק בשנים האחרונות ששמעו את הזעקה הזאת, הובילו את המחאות, למדתי את זה לעומק ואני חושב שהאוניברסיטאות צריכות לצאת וגם מי שאחראי עליהם, מי שמממן ומתקצב, צריך לקחת את זה בחשבון, לבנות תכנית רב שנתית, להגיע להסכם קיבוצי שלוקח בחשבון את מאפייני חלקיות המשרה ומאפייני שעות העבודה ומאפייני הפגרות, החופשות, הסמסטרים וכל היוצא בזה ולבנות מעטפת אחרת שהיא יותר מתאימה והרבה יותר צודקת מבחינה חברתית ומבחינת צדק חברתי במובנו הרחב בוודאי במובנו הפרטני לאנשים שעובדים עשרות שנים ולא מקבלים, בסופו של דבר, את אותו היחס.
יצחק הרצוג: זה לא משנה אם זה יחס שאתם מודדים אותו עם איזה מפקח, בסופו של דבר הם לא מרגישים שווים לאותו עובד מנהלה, מזכירה, או עובד אחר שעובד באוניברסיטה ולכן אנחנו כאן כדאי לדרוש זאת ואם לא – אנחנו ננסה ליזום חקיקה, תודה.
עאידה תומא סלימאן: תודה, יש לי רישומי אנשים ואני רוצה לתת להם זכות, כל מי שרוצה להתבטא אני מבקשת להירשם אצל מנהל הוועדה, אבל אני גם חייבת להגיד לכם שאנחנו בלחץ זמן אדיר כי ב-11 יש הוראה מיושב ראש לסגור את רישום הפרוטוקולים ולא לקיים ישיבות, אסור לנו לקיים ישיבה כאשר יש מליאה.
עאידה תומא סלימאן: לכן אני אבקש שכל דובר או דוברת יצטמצמו לשני דקות ויסבירו את הדברים הכי חשובים להם.
עאידה תומא סלימאן: מר עלי מוועד עובדי הניקיון באוניברסיטת תל אביב.
עאידה תומא סלימאן: אהלן וסהלן, תפדל.
<עלי תולת: שלום לכולם, אני רוצה לתת דוגמה אישית לבעיה של העבודה הקבלנית.
<עלי תולת: אני עברתי ניתוח לפני חודש-חודש וחצי, ניתוח קשה בגב ואני עכשיו צריך לשבת בבית לא יודע כמה חודשים, צריך להישאר בבית בלי עבודה ובגלל שאנחנו עברנו מקבלן אחד לקבלן אחר, לתקופה הקרובה ומר מוטי כהן יודע, אז התאפסו לנו ימי המחלה.
<עלי תולת: אז אני עכשיו לא יודע מה לעשות ואיך אני יכול לחיות, עם קצבה של הבטחת הכנסה, לא יודע, זה אחד מהדברים הקשים שקורים לנו כשעובדים מקבלן לקבלן אחר.
<קריאה: סליחה שאני עוצר אותך, אבל על פי החוק אסור לאפס את ימי המחלה היית אמור לצבור אותם.
<עלי תולת: אני לא יודע למה אפסו לנו.
<אורנה עמוס: על פי החוק הרבה דברים צריך.
עאידה תומא סלימאן: זה אחד מהדברים- - -
<עלי תולת: אני עובד באוניברסיטה כבר 7 שנים, אני לא עברתי למקום אחר כדי שיתאפסו לי ימי המחלה.
עאידה תומא סלימאן: עלי- - -
<קריאה: החוק אתך.
עאידה תומא סלימאן: מה שנאמר פה ואני מכירה אותך והתפלאתי למה נכנסת עם הקביים, כי אני הכרתי אותך קודם והשתתפנו כמה פעמים בהפגנות שלכם.
עאידה תומא סלימאן: מה שנאמר פה שאי אפשר למחוק לך את ימי המחלה שנצברו במעבר הזה – זה נכון לפי החוק, אבל זה חלק מהדברים שאנחנו מנסים להבליט, שבסוג העסקה כזה הרבה ממה שהחוק אמור לשמור – לא נשמר ומנצלים את העובדה שהעובדים לא מכירים, הרבה פעמים, את מה שהחוק אומר או שאין להם את היכולת לרדוף את הזכות הזו מבחינה משפטית או שמפחדים לאבד את מקום העבודה הזה, כי הם יכולים לפטר אותם בכל רגע.
עאידה תומא סלימאן: אז אם זה לא פוגעני, אם זאת לא צורת תעסוקה שמובילה לפגיעה בעובדים אז אני לא מבינה כלום.
עאידה תומא סלימאן: אבל הנה, עובדה.
עאידה תומא סלימאן: למה הוא צריך להיות מודאג אם יש לו ימי מחלה או אין לו ימי מחלה ואם אין לו ימי מחלה, איך הוא יקבל את ההכנסה שלו?
עאידה תומא סלימאן: כן אדוני, אני מבינה שכבודו מר מוטי כהן מנכ"ל אוניברסיטת תל אביב, נכון?
<מוטי כהן: נכון.
עאידה תומא סלימאן: איפה שגם עובד עלי.
<מוטי כהן: כן ואנחנו גם מכירים אחד את השני מספיק טוב.
<מוטי כהן: קודם כל שלום לחברי הוועדה ולחברי הכנסת, עלו פה שני נימוקים או שני היבטים שקשורים בנושא הדיון היום.
<מוטי כהן: אחד זה ההיבט הכלכלי שדיברו עליו, כסף זה לא חשוב בעיקר כשזה מישהו אחר משלם את זה וההיבט השני הוא סוציאלי חברתי.
<מוטי כהן: אני חושב שמה שנעשה באוניברסיטאות ואני לא מדבר רק בשם אוניברסיטת תל אביב, אני מדבר גם בשם אוניברסיטאות אחרות כי אנחנו מספיק מכירים אחד את השני, נעשתה מהפכה או התקדמות אדירה בעשור האחרון בנושא הזכויות שניתנו לעובדים שעובדים בחברות קבלניות.
<מוטי כהן: זה נכון שבעבר המצב היה הרבה יותר חמור, אבל דברים כמו למשל שמירת רצף זכויות, שקבלן מתחלף ולא מפטרים עובדים אלא אם כן העובד רוצה להישאר עם הקבלן הקודם, הטבות אחרות שישנן, שיתוף העובדים דרך הקבלן בכך שהעובד יוכל להשתתף באירועים של האוניברסיטה, כל הדברים האלה נעשו ואני חושב שפה גם יעיד חברי מהוועד של עובדי הניקיון של האוניברסיטה, הדברים נעשו.
<מוטי כהן: אנחנו מקיימים מגע רצוף עם ועד עובדי הניקיון של אוניברסיטת תל אביב, המגע הרצוף הוא מרמת הנשיא, הנשיא נפגש עם האנשים, אני נפגש עם האנשים, הם יודעים שיש להם דלת פתוחה וכל פעם שיש בעיה שעולה אנחנו דנים בה והמקרה הזה במקרה היה הנושא האחרון שעלה על שולחני, בפגישה שהייתה לי עם ועד העובדים ואנחנו בודקים כרגע איך שומרים על רציפות ימי מחלה בתוך ההסכמים שיש לנו עם חברות הניקיון.
<מוטי כהן: זאת אומרת, האוניברסיטאות בהחלט עושות פה מאמץ רב שאני חושב- - -
עאידה תומא סלימאן: אבל אני לא מבינה, אם החוק שומר- - -
<מוטי כהן: נבדוק את זה, אמרתי שנבדוק.
עאידה תומא סלימאן: שניה, אני הבנתי שאתם אמרתם שאתם מעסיקים עורכי דין וחשבים שבודקים שאכן נשמרות הזכויות של העובדים, איך יכול להיות שהם לא עלו על זה שאתם לא עיגנתם את זה?
עאידה תומא סלימאן: אתם אפילו לא צריכים לעגן את זה בהסכם.
<מוטי כהן: את זה אנחנו בודקים, אמרתי שהייתה לי פגישה לפני שבוע עם- - -
<אורנה עמוס: אנחנו לא מתעסקים בעלי עכשיו, זו רק דוגמה אחת מיני רבות.
<מוטי כהן: לא לא, אבל אני מה שאני אומר שיש קשב- - -
<אורנה עמוס: לא באנו עכשיו לפתור את הבעיה של קשב- - -
<מוטי כהן: גברתי, אני אומר – וודאי שלא, אני רק אומר שיש קשב ויש שיח.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, זה לא מתקיים ככה.
<דוד ברקת: סליחה, גם לעובדים בהסכמים הקיבוציים לפעמים יש בעיות והם פונים לועד העובדים ואנחנו מטפלים, דברים של יחסי עבודה קורים לא רק לעובדי קבלן – קורים גם לעובדים וגם למנכ"לים ולעובדים בכירים, מטפלים בדברים האלה.
עאידה תומא סלימאן: מטפלים בדברים האלה – בסדר גמור, אבל השאלה שלי היא אם אתם אמרתם והודעתם בהתחלה שיש לכם מנגנון שעושה בקרה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא מדברים פה על איזו שהיא בעיה קונקרטית של אדם, נאמר עכשיו שימי המחלה שצברו נמחקים בכל מעבר- - -
<מוטי כהן: זה לא נכון, זה לא נכון.
<מוטי כהן: זה לא קורה אצלנו, אני לא יודע מה קרה.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אז אני אבקש התייחסות בכתב לכל הנושא של ימי מחלה והאם אתם באמת שמרתם באופן כללי על ימי המחלה של העובדים, אני ארצה גם התייחסות לאחר מכן מוועדי העובדים אם הם יודעים שזה עניין כללי או רק מקרה פרטני.
<מוטי כהן: אני יכול לומר אפילו יותר מזה, אני אמרתי לוועד שלנו, הצהרתי בפני הוועד שלנו, שאם הנושא הזה לא סגור אנחנו נדאג שהוא יסגר.
<אורנה עמוס: אבל אנחנו לא פה באכיפת זכויות- - -
עאידה תומא סלימאן: שניה, לא לא לא.
עאידה תומא סלימאן: אני מאד מבקשת, אני יודעת שהדרישה העיקרית היא לעבור להעסקה ישירה, אבל בינתיים ואני יודעת שזה לא יקרה מחר בבוקר לצערי הרב, אני רוצה כן להוכיח שצורת התעסוקה הזו אכן פוגענית ויש בה חורים כל כך גדולים שמאפשרים ואני רוצה להגיד, אני אמרתי כל הזמן שחברות שחיות מלמכור את עבודת האנשים – אם לא היו מרוויחים מזה לא היו קיימות.
<מוטי כהן: הן לא מוכרות עבודת אנשים, הן מוכרות שרות.
עאידה תומא סלימאן: אתה קורא לו ככה ואני קוראת לו ככה.
<מוטי כהן: בסדר.
<מוטי כהן: הן מוכרות שירות והשירות הזה, אגב, אם האוניברסיטה היתה צריכה – הנקודה הזו אולי לא הובלטה מספיק, אם האוניברסיטה היתה צריכה לעסוק בארגון השירותים האלה, הסקטור הציבורי פחות יעיל מהסקטור הפרטי, רבותי, לא יעזור שום דבר- - -
<קריאה: לא, כן יעזור.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, תתחילו להתייעל, אתם מקבלים משכורות כדי להתייעל, אל תצא מנקודת הנחה כזו.
עאידה תומא סלימאן: תנו לנו להיות לא יעילים, אנחנו סקטור ציבורי, זה מה שאמרתי.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, תתחילו להתייעל, אתם מנכ"לים- - -
<מוטי כהן: יש דברים שעדיף שיהיו בסקטור פרטי ויש דברים שעדיף שיהיו בסקטור ציבורי.
<מוטי כהן: - - - שעבדו אחרת – פשטו את הרגל ואנחנו לא נפשוט את הרגל.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, אחרים פשטו את הרגל גם בגלל משכורות נופחות של מי שיושבים בראש הקודקוד והם מקבלים את השכר הזה כדי להתייעל, הם מקבלים את השכר כדי לשמור על מה שקורה, לא בכדי לפשוט את הרגל, אז אל תצא לי מנוקדת ההנחה שמגזר ציבורי אמור להיות לא יעיל.
<מוטי כהן: הוא פחות יעיל מסקטור פרטי.
עאידה תומא סלימאן: פחות יעיל – יתייעל.
עאידה תומא סלימאן: חבר הכסת יוסי יונה.
יוסי יונה: תראה אדוני, גברתי קודם אני רוצה להודות- - -
יצחק הרצוג: פרופ' יוסי יונה, נזכיר שהוא בא מהאקדמיה.
יוסי יונה: זה רלוונטי לדיון שלנו היום ואני רוצה גם לומר שאוניברסיטת בן גוריון – אני אפילו עדיין בהגדרה המשפטית בחל"ת- - -
עאידה תומא סלימאן: למה אתה צריך להתגונן על זה שבאת מהאקדמיה?
יוסי יונה: לא, אני גאה.
יוסי יונה: אני בחל"ת, כלומר שהשייכות היותר מהותית שלי, משפטית, היא עדיין אוניברסיטה בן גוריון מאשר כנסת ישראל ובשבילי זו גאווה גדולה.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, נגמר הגילוי הנאות, בוא נכנס לדיון.
יוסי יונה: גברתי, אני גם רוצה לומר לך, באמת, אני יודע שאני טיפה סוטה מהנושא על הדיון שניהלת אתמול, בעניין של הדיור הציבורי, כל הכבוד – היה ממש נהדר.
עאידה תומא סלימאן: 'נהדר', אני לא יודעת.
יוסי יונה: לא, ניהלת את הדיון בצורה מאד יפה.
יוסי יונה: אני בא מהאקדמיה, אתם יודעים מה?
יוסי יונה: זה חרה לי, זה חורה לי ואני השתתפתי במאבק של עובדי הניקיון באוניברסיטה בן גוריון לאורך השנים.
יוסי יונה: כאני כמרצה באוניברסיטה מגיע לשירותים הם תמיד נקיים, אני מגיע למטבח ומקבל שירות נהדר והאנשים האלה הם שקופים.
יוסי יונה: האנשים שעושים את העבודה הזו, שאני לא יודע אם הם עושים אותה – כפי שאתה אדוני אומר – משום שזה הסקטור הפרטי לכאורה מעסיק אותם בהפחדות, כן זו העסקה פוגענית.
יוסי יונה: גם גילוי נאות, גברתי יושבת הראש, נכון שגם פה בארזים נפלה שלהבת, אנחנו מנהלים גם מאבק בכנסת אז אני אומר לך, בכנסת ישראל, שהיא הבמה הציבורית החשופה ביותר, אנחנו מקבלים תלונות מעובדות על העסקה פוגענית.
יוסי יונה: אז ככל שזה רחוק יותר מהכנסת, אני יכול לתאר לעצמי שהשקיפות שם לא חוגגת ואני יכול לתאר לעצמי שההעסקה היא אפילו יותר פוגענית ויותר חמורה.
יוסי יונה: גברתי יושבת הראש, כפי שאת אמרת, המטרה שלנו היא בסופו של יום להגיע להעסקה ישירה של העובדים הללו, פשוט מאז – זו חייבת להיות המטרה.
יוסי יונה: אתה מדבר על יעילות?
יוסי יונה: יכול להיות ששיש לך בעיה עם משרד האוצר שאין שיפוי או דברים כאלה ואחרים, אז אנחנו במקום שאתה תבוא אתנו – אתם, ראשי האוניברסיטאות ותאמרו לנו: אתם יודעים מה?