GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שרה כהן: לא בהכרח, כי כפי שציינתי בהתחלה, הנתונים הם לא נתונים שניתן להישען עליהם.
<שרה כהן: ניסינו יחד אדוה לקבל נתונים דרך מרכזי הסיוע.
<שרה כהן: זה לא משהו שאפילו צלח.
<שרה כהן: אין נתונים מוסדרים.
<שרה כהן: יש פה ושם מידע שמגיע ממחקר קטן שנעשה פה או שם.
<שרה כהן: נעשה מחקר לפני כמה שנים לגבי פגיעות מיניות בקרב אוכלוסיית יוצאות אתיופיה, מידע שהוא מחקר, שאנחנו לא יכולים להשליך לגביו כנתונים רוחביים.
<שרה כהן: מתוך מה שלפחות השיח או הנרטיב שעולה גם עם חלק מאוכלוסיות שהן יוצאות חבר המדינות, הן יותר משקפות את התחושה שהן נפגעות יותר, עם כמה שימושים בכל מיני סופרלטיבים ואמירות שהיום לשמחתי פחות נשמעות, אבל את יכולה להבין למה הכוונה.
<שרה כהן: ברור לי שמה שיצטרכו פה שיהיה, שיהיה מידע שהוא מפולח יותר, שכשם שדיברתי עם אדוה, שבדקה את זה גם במקומות שונים בעולם, כלומר שם זה נעשה באופן סדור.
מירב בן ארי: אדוה תתייחס לזה.
<ליאנה מגד: ככל שנצטרך לתת גיבוי, ניתן את הסיוע.
מירב בן ארי: אדוה ברקוביץ רומנו, מנהלת תוכניות לנערות וצעירות בג'וינט.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: אשלים את הפאזל בהקשר של המשרד לביטחון פנים, שלא נמצאים פה.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: גם המשטרה וגם עיר ללא אלימות מלווים אותנו לאורך כל התהליך הזה, ומתכננים לפעול בשטח.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: המשטרה אימצה המלצות, בית ספר להכשרת שוטרים, להטמיע תכנים – מודול לעבירות מין בכל הקורסים של השוטרים.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: מבחינת המשטרה, הם הכניסו בשני אופנים את נושא ההכשרות, כפי שעלה פה – גם בבית ספר המרכזי וגם ברשויות הספציפיות, שיהיו הכשרות לשוטרים, בין אם זה דרך יום עיון, שיתוף פעולה עם מרכזי הסיוע, ובין אם זה בשעות ספציפיות, שייכנסו לתוך התחנה, והשוטרים יקבלו מידע על הנושא, כדי שכל דרכי האכיפה שלהם והשיח שלהם, כשהם מזהים מקרים, יהיה יותר מותאם לשטח.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: בנוסף, עיר ללא אלימות מלווים את ההיבט הקהילתי.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: יש להם כל מיני מנגנונים ביישוב שעובדים ברמה הקהילתית, והם ייתנו את האינפוט שלהם, גם בתשומות של כוח אדם, גם בקמפיינים, גם בהכשרות לאנשי קהילה.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: אנחנו בג'וינט, לצד משרד החינוך, מתכללים את התהליך – גם את תהליך הפיתוח.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: היתה לנו שנה מתוקצבת של רפרנטית, של רכזת שריכזה את כל תהליך הפיתוח, יחד עם תשומות גם של המשרדים כדי שתהיה תוכנית שתוכל לצאת לפועל.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: עשינו תקצוב ביניים של פיתוח.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: למדנו המון מהעולם, הרבה מאוד מסקירות התוכניות שנמצאו כתוכניות יעילות.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: בעצם התפקיד שלנו בהמשך הוא לעזור בפיתוח חומרים.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: מתקצבים גם את הנושא של תקשורת, של קמפיין, גם של כתיבת חומרים, מחקר הערכה.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: רוב התשומות שלנו הן במעטפת, כלומר הדברים שעוטפים את התוכנית מאפשרים לה לקרות, וגם תקצוב בשטח של חממות ידע, של פרויקטים קהילתיים שייווצרו בשטח, בתקווה, מהמנהיגות המקומית, ויהיה להם תקצוב.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: זה החלק שלנו.
מירב בן ארי: איך אתם, מבחינת תקציב – בסוג של מאצ'ינג עם הממשלה?
<אדוה ברקוביץ' רומנו: יש לנו תקציב שאנחנו מקצים לטובת התוכנית, שזה לכוח אדם, לקמפיין, לפיתוח חומרים, סרטונים, לומדות.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: גם להורים – אנחנו מאוד רוצים להנגיש את ההורים באופן דיגיטלי, כלומר שיהיו סרטונים קצרים, הסברתיים, שהורים יוכלו באופן נגיש להגיע אליהם.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: אותו דבר לבני נוער – רוצים להתחיל להגביר את הפן הדיגיטלי בכל התוכנית הזו ולשכלל אותו, שיהיו גם בשימוש של כל מורה, יועצת.
מירב בן ארי: מה התקציב שלכם?
<אדוה ברקוביץ' רומנו: 2.5 מיליון לכל השלוש שנים.
מירב בן ארי: אורית סוליציאנו, מנכ"לית איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית, בבקשה.
<אורית סוליציאנו: למרות שאנחנו עוסקים פה בהיבטים שוטפים, אני רוצה לברך את הוועדה על הדיון.
<אורית סוליציאנו: אני ועוד שותפים נמצאים כאן מתחילת הדרך לפני ארבע שנים, ויש לומר תודה לאדוה ברקוביץ' רומנו ולטל דיין, שמובילות את המהלך הזה.
<אורית סוליציאנו: זה מהלך פורץ דרך שנעשה בשיתוף משרדי הממשלה וארגוני הסיוע.
<אורית סוליציאנו: זו הזדמנות – דווקא התפקיד של הוועדה, יש מקום מאוד חשוב, לראות שההזדמנות הזאת לא תתמסמס, כי ארבע שנים עובדים ארגונים וולונטריים, משרדי הממשלה והג'וינט לחשוב ולפתח.
<אורית סוליציאנו: התחלנו משמונה ישובים והגענו לחמישה.
<אורית סוליציאנו: צריך לדאוג שזה רק יתרחב.
<אורית סוליציאנו: זה רגע חשוב, וצריך לעקוב ולראות מה יהיה אתו.
<אורית סוליציאנו: יש כמה דברים שהייתי רוצה לבקש מהוועדה לעקוב אחריהם.
<אורית סוליציאנו: דבר ראשון, שמענו מה התקציב של הג'וינט – 2.5 מיליון שקלים לשלוש שנים.
<אורית סוליציאנו: לא ברור לי, כמה כל משרד שם על זה.
מירב בן ארי: גם רציתי.
מירב בן ארי: רק משרד הרווחה נתן.
<איתנה ברמן: יש ממש מסמכים כתובים, גם שלהם וגם שלנו, שהופנו למנכ"ל הג'וינט.
<אורית סוליציאנו: אני חושבת שכדאי לוועדה לשמוע.
מירב בן ארי: היא אומרת שיש לה חלוקה של התקציב.
<אורית סוליציאנו: דבר שני, אני חושבת שעולה – וגם משרד הקליטה הציגה את זה וגם אנחנו, באיגום מרכזי הסיוע, שכל שנה מנסים לאגם נתונים.
<אורית סוליציאנו: במדינת ישראל הגיע הזמן שיהיה תכלול ארצי, אולי על-ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה או על-ידי כל גורם אחר – אולי על-ידי הג'וינט, ברוקדייל, נתונים לגבי אלימות מינית.
<אורית סוליציאנו: במיוחד אם עכשיו מתחיל תהליך ביישובים, זו הזדמנות להשוות בין ישובים שקורה בהם תהליך לבין ישובים שלא קורה בהם.
<אורית סוליציאנו: לא יכול להיות שאם שואלים כל מיני שאלות, אין מידע ארצי.
<אורית סוליציאנו: אין מידע ארצי על נתוני אלימות מינית, אין מידע ארצי על כמה אנשים פונים לשירותים, אין מידע ארצי על כמה אנשים פונים לקופות החולים.
<אורית סוליציאנו: כל הדברים האלה לא ידועים.
<אורית סוליציאנו: אין מידע ארצי כמה עולים ועולות הן בסיכון לפגיעות.
<אורית סוליציאנו: כל אוכלוסייה שמגיעה לעוני- - -
מירב בן ארי: איריס, תהיה איזו מדידה והערכה של התוכנית?
<איריס מנדה בן יעקב: יהיה מחקר מלווה ביישובים שהצטרפו לפעימה הראשונה.
<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו נראה את האפקטיביות של התוכנית, נבחן את זה.
<איריס מנדה בן יעקב: גם נראה אילו מדדים אנחנו מבקשים למדוד.
<איריס מנדה בן יעקב: לא נוכל למדוד הכול.
מירב בן ארי: אבל את האפקטיביות.
<איריס מנדה בן יעקב: כמו שאמרת, אבל בסופו של דבר רוצים להגיע- - -
מירב בן ארי: מה ההחלטה לבחור, נניח, בקריית מלאכי?
מירב בן ארי: סתם אני שואלת.
מירב בן ארי: למה שאלתי – שאלתי אם עשיתם מיפוי, אם יש עולים, אומרת אורית על ערים מסוימות שבהן יש יותר – אני תוהה, האם הבחירה בעיר היא בשל שיש נתונים על אלימות מינית גבוהה, שיש נתונים של אוכלוסיית יעד שיותר זקוקה לסיוע?
מירב בן ארי: מה ההחלטה לבחור בעיר ספציפית?
<איריס מנדה בן יעקב: אלימות מינית יש בכל מקום.
מירב בן ארי: אין מה להשוות.
מירב בן ארי: במקומות מסוימים יש יותר, ויש מקומות עם פחות.
<איריס מנדה בן יעקב: בחרנו מחוזות.
מירב בן ארי: למה, נגיד, פתח תקווה?
<איריס מנדה בן יעקב: כשבחרנו מחוזות, שיתפנו את מנהלי המחוזות, והם עשו עבודה מול – נתנו להם פרמטרים לבחירת ישובים, אבל בסופו של דבר הבחירה היתה שלהם.
<איריס מנדה בן יעקב: היא לא תמיד היתה אופטימלית למשרד החינוך ולרווחה כאחד, אבל היה חשוב לנו לעבוד עם מקומות שיש מוטיבציה גבוהה לעבוד.
<איריס מנדה בן יעקב: המטרה שלנו, קודם כל ללמוד מהתוכנית, ושהתוכנית הזו תצליח, ושהפעימה הראשונה בסופו של דבר תתרחב לעוד ישובים ולכל הארץ.
<איריס מנדה בן יעקב: לכן אני לא יכולה לומר לך למה דווקא קריית מלאכי.
<איריס מנדה בן יעקב: זו הבחירה של מנהלי המחוזות.
מירב בן ארי: אבל כשמנהל המחוז בחר, הוא נימק, למה בחר בקריית מלאכי?
<איריס מנדה בן יעקב: הם אמרו ביניהם למה.
<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו נתנו להם את הפרמטרים.
<איריס מנדה בן יעקב: לא רצינו להיכנס לשיקולים שלהם.
מירב בן ארי: אני רוצה שהתוכנית תעבוד ותצליח, אבל אני רוצה שהיא תצליח במקומות שצריכים אותה.
מירב בן ארי: אני תוהה, מדירוג הלמ"ס של אותה עיר, שאם היא בדירוג גבוה, ויש לה שירותים טובים ועד כמה התוכנית תעבוד, אל מול מקום שזקוק.
מירב בן ארי: למשל, בגלל שאני עוסקת המון עם נוצ"ץ ועם ציפי ועם הנושא של צעירים חסרי בית, מראש אנחנו הולכים למקומות, שאם נפעיל בהם את התוכנית, היא תהיה אפקטיבית.
מירב בן ארי: אני פחות אשים שלטר באשקלון ויותר בתל אביב, כי רוב חסרי הבית לצורך העניין, מגיעים משם, או לירושלים.
מירב בן ארי: אני לוקחת את זה כמובן בהשאלה מהתחום שאני מתעסקת בו.
מירב בן ארי: לכן אני תוהה, האם באמת התוכנית תתיישב.
מירב בן ארי: שאלתי את משרד הקליטה – נגיד, אותה צעירה שמגיעה – כשדיברתי על הגלולות, אמרתם שזה לא כל כך עובד, אבל אם יש צעירה שיש לה הרבה יותר קשיים בעיר מסוימת, אני באמת רוצה שהתוכנית תעבוד.
מירב בן ארי: אני רק תוהה, אם התיישבנו ביישובים שבאמת זקוקים לה.
<איריס מנדה בן יעקב: קודם כל, אנחנו לא יודעים סופית.
<איריס מנדה בן יעקב: זה גם יכול להיות בישוב מאוד חזק, שיש שם מנגנונים, ויכול להיות שהתוכנית לא תצליח.
<איריס מנדה בן יעקב: זה גם תלוי במספר הפרויקטים שיש בכל ישוב.
<איריס מנדה בן יעקב: גם במשאבים שיש שם.
<איריס מנדה בן יעקב: גם בתקנה התקציבית ראינו, שיש ישובים, שנורא רצינו לדחוף את התקנה התקציבית, והיה ביקוש, אבל הרשויות – לא היה כוח אדם כדי לתפעל את זה, ואז מראש זה נפל.
<איריס מנדה בן יעקב: יש רשויות שלא יודעות לנצל משאבים.
מירב בן ארי: זה אנחנו יודעים.
מירב בן ארי: שמענו את זה הרבה פה בוועדה במגזר הערבי.
<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו רוצים רשויות קודם כל שיש להן מנגנונים שאפשר לעבוד אתם, כי אנחנו לא יכולים עכשיו לבנות מנגנונים מחדש.
<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו רוצים לתפעל תוכנית, שיש סיכוי גבוה שהיא תצליח.
<איריס מנדה בן יעקב: אז לא בחרנו ישובים מאוד-מאוד חזקים, אבל כן אפשרנו למנהלי המחוזות, בהתאם לפרמטרים בסיסיים שנתנו להם, לבחור את הישובים שלהם, תוך כדי בדיקת המוטיבציה כמובן גם של הישובים, וגם מנהלי המחוזות יודעים כמה תוכניות יש בישוב.
מירב בן ארי: אורית, סליחה.
<אורית סוליציאנו: אני רק רוצה לסיים ולומר שישוב זה דבר היסטורי ומשמעותי, ואני כבר חושבת על העתיד, כמו שאת שאלת – מה יקרה עוד שלוש שנים.
<אורית סוליציאנו: אותי מטריד, מה המחויבות של כל משרד ממשלתי.
<אורית סוליציאנו: נצטרך להסתכל על המחר, אבל גם להסתכל, איך הדבר הזה מתפתח הלאה, כי זו הזדמנות – או הדבר הזה יונחל בכל המדינה, או יעברו שלוש שנים, ויגיעו רעיונות חדשים.
<אורית סוליציאנו: אני מבקשת לשאול גם את נציגי הממשלה, האם זו החלטת ממשלה?
<אורית סוליציאנו: האם יש תקנה תקציבית לזה?
<אורית סוליציאנו: מה יקרה אחרי תום שלוש שנים של פילוט?
<מלי אורגד: אני רוצה להתייחס למשרד הרווחה.
<מלי אורגד: אנחנו לא ממציאים את הגלגל.
<מלי אורגד: התוכנית הזאת היא חשובה, היא מאוד ממקדת את הדברים, אבל אם נסתכל על התוכניות – לפחות של נוצ"ץ, האם נעשו דברים בתחום הזה – נעשו.
<מלי אורגד: היו הכשרות, יש הכשרות לאורך כל השנים לעובדי הנוער, והיתה מודולה של תחום הפגיעות המיניות.
<מלי אורגד: נכון, לא עם הפוקוס הספציפי של בריאות מינית, ולהתייחס לזה באופן מאוד ברור, לפי התפישה האקולוגית וכו', אבל עדיין, בואו לא נשפוך את התינוק עם המים.
<מלי אורגד: הדברים קיימים, הדברים נעשים, כבר ב-17.7 יחד עם מרכזי הסיוע במחוז תל אביב והמרכז אנחנו עושים יום עיון בתחום הזה.
<מלי אורגד: כולם פה שותפים, כולל הג'וינט, עוד הרבה לפני שקמה התוכנית.
<מלי אורגד: בעיני זה קיים, זה נמצא, אבל בהחלט התוכנית הזאת שמה לנו פוקוס, ואומרת: בואו נטמיע את זה בצורה שיטתית, ואת זה נעשה בהמשך, אני משערת.
<איריס מנדה בן יעקב: השאלה שנשאלה, אם זו החלטת ממשלה.
<איריס מנדה בן יעקב: התוכנית הזו, בעצם אנחנו מקווים מאוד שבעקבות התוכנית ובעקבות המחקר המלווה, נוכל להראות שיש מקום.
מירב בן ארי: זה מה שאמרתי גם בהתחלה – צריך לבדוק את התוכנית, ואם היא עובדת, להכניס אותה בבסיס.
<איריס מנדה בן יעקב: זו גם ההשקפה שלנו.
מירב בן ארי: בבקשה, שרון צ'רקסקי, מנכ"לית האגודה הישראלית לתכנון המשפחה.
<שרון צ'רקסקי: נכון, דלת פתוחה.
<שרון צ'רקסקי: קודם כל, אני שמחה מאוד על הדיון הזה.
<שרון צ'רקסקי: אמרתי קודם – אנחנו באותה סירה, כי כל הארגונים שיושבים סביב השולחן הזה, פועלים בזירה הזאת.
<שרון צ'רקסקי: אין פה איזו אופוזיציה.
<שרון צ'רקסקי: דלת פתוחה קיימת כבר למעלה מחמישים שנה, ואנחנו עוסקים במיניות בריאה כבר ב-12 ישובים – התוכניות שלנו פועלים כך ב-11 ישובים.
מירב בן ארי: למה אתם עושים?
<שרון צ'רקסקי: יש לנו דלתות פתוחות ב-11 ישובים.
<שרון צ'רקסקי: הן פועלות גם בקהילה, וגם מקבלות בני נוער שנמצאים בכל מיני מצבי מצוקה, והם צריכים עזרה ואין להם למי לפנות, אם זה סביב הנושא של כניסה להריון לא מתוכנן- - -
מירב בן ארי: באילו גילאים פונים?
<שרון צ'רקסקי: לדלת פתוחה, הליבה של בני הנוער שפונים, מגיל 13 עד 18, אבל יש גם צעירים יותר.
<שרון צ'רקסקי: המרכזים שלנו מופנים לבני נוער וצעירים – גם עד גיל 25 ואף יותר.
<שרון צ'רקסקי: אם מדובר באנשים עם מוגבלויות, פונים יותר מאוחר.
<שרון צ'רקסקי: בריאות מינית זה לא רק הנושא של פגיעה מינית; בריאות מינית זה מושג הרבה יותר רחב – של שימוש באמצעי מניעה, של יחסי מין, של יחסי כוח.
<שרון צ'רקסקי: אי אפשר לנתק את השיח המגדרי פה, והכול נורא-נורא מורכב.
<שרון צ'רקסקי: אני לא מבינה מה זה בריאות מינית או מיניות בריאה, שהיא רק מניעה של פגיעה מינית.
<שרון צ'רקסקי: לכן גם הדיבור מול משרד הבריאות הוא מאוד חשוב.
<שרון צ'רקסקי: יש בני נוער שמגיעים לקופת חולים לקבל מרשמים – זאת הזדמנות מעולה לעשות חינוך מיני- - -
קריאה: אבל אלינו יש 20,000 פניות בשנה.
מירב בן ארי: אוטומטית, כשצעירה מגיעה לקופת חולים, היא בטוחה שהאחות תתקשר לאמא שלה, כי זה משהו פורמלי.
מירב בן ארי: את הבלתי פורמלית.
מירב בן ארי: אליך אפשר לבוא, ויודעים שלא תספרי לאף אחד.
<שרון צ'רקסקי: צריך לנצל את זה שהמרכזים הם אנונימיים, חסויים.
<שרון צ'רקסקי: יש שירותים שקיימים בשטח, הם עובדים מעולה.
<שרון צ'רקסקי: אנחנו מתרחבות, הישובים – מציפים אותנו בבקשות- - -
מירב בן ארי: מי מממן את התוכנית?
<שרון צ'רקסקי: דלת פתוחה.
<שרון צ'רקסקי: זה אתגר לא פשוט.
<שרון צ'רקסקי: יש לנו תקציבים שאנחנו מגייסות – גם מהכנסות עצמיות וגם מתרומות.
<שרון צ'רקסקי: היו תמיכות בעבר.
<שרון צ'רקסקי: השאלה של תמיכות עולה כל שנה.
<שרון צ'רקסקי: התוכנית הזאת, היופי שלה הוא שאני חושבת שהמשרדים מובילים תפישה, שהידע לא נמצא רק במשרדים, ושיש שילוב ארגונים – גם ארגוני שטח וגם משרדי ממשלה – שיחד מייצרים את ההבנה ואיך להוביל את התהליכים האלה.
<שרון צ'רקסקי: זה תהליך מורכב באין ידע שנמצא במקום אחד.
<שרון צ'רקסקי: אני מסתכלת על הוועדה, ואני רואה שאין חברי כנסת.
עליזה לביא: הייתי בגן סאקר אצל ההורים.
עליזה לביא: זה לא שאנחנו לא פה כי- - -
מירב בן ארי: היינו בדיון אצלם.
<שרון צ'רקסקי: זה נושא – המובן מאליו יושב פה.
<שרון צ'רקסקי: אנחנו ביחד בדבר הזה, ומאוד נשמח שחברי כנסת יתעניינו, וישאלו את השאלות.
<שרון צ'רקסקי: אני בטוחה שהעמיתות שלי במשרדי הממשלה מתוסכלות מזה שאין יותר תקציבים.
<שרון צ'רקסקי: למה התוכנית יתד היא כל כך עתירת משאבים, והתוכנית הזו לא?
<שרון צ'רקסקי: זה לא ייתכן.
מירב בן ארי: גם על יתד הם אומרים שאין מספיק משאבים.
<שרון צ'רקסקי: זו תוכנית שאפתנית.
מירב בן ארי: 257 רשויות עם – זה לא הרבה כסף.
מירב בן ארי: אני בתל אביב שמעתי שיש 2.5 עובדים סוציאליים, התקנים.
<שרון צ'רקסקי: אני הרבה שנים יושבת בוועדה הזאת.
<שרון צ'רקסקי: אנחנו כאן עכשיו מגרדות – סליחה על הביטוי – את אנשי המקצוע ואת המשאבים הקיימים.
<שרון צ'רקסקי: אני רוצה לראות תקציבים משמעותיים, שמושקעים בתוכנית הזו.
<שרון צ'רקסקי: כפי שאורית אמרה – עוד שלוש שנים, וגם אם תהיה החלטת ממשלה, האם יאכפו את החלטת הממשלה?
מירב בן ארי: אם יש החלטת ממשלה, זה הולך לבסיס התקציב – זה התפקיד שלנו.
מירב בן ארי: עו"ד עדי חן, לשכת עורכי הדין, פורום משפחה.
<עדי חן: ראשית, אנחנו מברכים על הדיון המכונן והחשוב.
<עדי חן: ההמלצה שלנו היא לשים בכל התוכנית היפה הזו, דגש על החינוך המשפטי.
<עדי חן: הכול מתחיל מחינוך – ובמיוחד במקרים כאלה – מחינוך משפטי.
<עדי חן: רק אתן דוגמה.
<עדי חן: היום יש דיון על הפללת גברים שנזקקים לשירותי זנות.
מירב בן ארי: לא נזקקים.
מירב בן ארי: הם צורכים.
<עדי חן: סליחה, אני חוזרת בי...
<עדי חן: אם אנחנו נחנך את הנוער על מה מותר ומה אסור ומה ההשלכות של מעשים מסוימים, ולא רק על מה מותר ומה אסור – גם צריך להיכנס לתחומים האסורים, וגם צריך להיכנס לנושא של האחריות והאוטונומיה וההעצמה.
<עדי חן: כל הנושאים האלה צריכים להיות בשילוב.
<עדי חן: בענייני משפחה אנחנו ערים למקרים מאוד טראגיים של בני נוער ושל אלימות סמויה בקרב בני נוער בבתי הספר.
<עדי חן: דברים מזעזעים.
<עדי חן: אנחנו אחר כך לוקחים את בני הנוער האלה למחלקות הפסיכיאטריות, כמו בית החולים דנה.
<עדי חן: כדאי למי שממש מתעניין, מה קורה במתחם בתי הספר.
מירב בן ארי: במקרה אני גם בוועדת חינוך, ושם אנחנו עוסקים כל היום בנושא של האלימות.
מירב בן ארי: אני בעניינים של כולם.
מירב בן ארי: .. כלבויניק של הכנסת.
<עדי חן: חינוך משפטי יסודי, גם בקרב בני נוער, אני חושבת שיכול להפיק תועלת גדולה.
מירב בן ארי: איגי וחושן, רוצים לומר משהו?
<תמר יהל: שמי תמר יהל.
מירב בן ארי: נברך אותך על כניסתך לתפקיד.
מירב בן ארי: תבואי הרבה לוועדות, אז תרגישי בנוח.
<תמר יהל: אני שמחה שזה מובן מאליו, להכניס את נושא הלהט"בים של נטייה מינית וזהות מגדרית לתוך העיסוק בתכנים מיניים, ואנחנו חושבים שנוכל לקחת חלק בבנייה של הדבר הזה.
<תמר יהל: אני חושבת שנכון וצריך להתייחס, חוץ מהכרה בנושאים האלה, להתייחס גם באופן ספציפי לנורמות מיניות ולפגיעה מינית בתוך הקהילה הלה"טבית.
<תמר יהל: יש לה מאפיינים ייחודיים, וגם בני נוער להט"בים כמו עולים וכמו אחרים, מאוד פגיעים ובעלי סיכון יותר גבוה, וחשוב להתעסק בזה באופן ספציפי.
מירב בן ארי: חברת הכנסת לביא, רוצה להעיר משהו?
מירב בן ארי: עסקנו בעיקר בנושא של תוכנית לאומית לנושא של קידום מיניות.
<טלי דאואן קטן: אני טלי דאואן קטן, אני נציגת פורום ועדי ההורים היישוביים.
מירב בן ארי: רציתי לשאול אם יש כאן מישהו מטעמכם.
מירב בן ארי: בדרך כלל אתם נמצאים.
<טלי דאואן קטן: שמעתי הרבה על הורים פה, ונורא חבל שהורים לא שותפו בלקיחת חלק בתוכנית הזאת.
<טלי דאואן קטן: אנחנו נשמח לקחת חלק.
<טלי דאואן קטן: יש לנו ועדה בתוך הפורום שמטפלת בדיוק בחינוך מיני, פגיעות מיניות ועוד.
מירב בן ארי: מהניסיון, יש לכם שותפה טובה במשרד החינוך, איריס.
<טלי דאואן קטן: אשמח.
<טלי דאואן קטן: הדבר שחשוב לי, כיוון שאנחנו עוסקים ביותר בנושא של משרד החינוך, חשוב מאוד ששעות הלימוד יהיו תוספת ולא כחלק משעות הלימוד הקיימות.
<טלי דאואן קטן: מאוד חשוב מאוד שזה לא יהיה זבנג וגמרנו, של פלסטר.
<טלי דאואן קטן: ובנוסף, אני חושבת שחינוך מיני לא מתחיל ב-10 אלא בגיל 3.
<שרון צ'רקסקי: 0.
<קריאה: כשאמא נותנת מכה לתינוק שנוגע בעצמו, זה כבר התחלת חינוך מיני.
<אושרה לרר שייב: אפשר לקשור את זה לדיון שעשינו אז על בתי ספר להורים.
מירב בן ארי: חברת הכנסת לביא.
עליזה לביא: אני רוצה לברך על הדיון הזה.
עליזה לביא: אנחנו יותר מדי זמן מתעסקים בסוגיה הזו, בשאלה, מדברים עליה בהקשרים שונים בוועדות השונות.
עליזה לביא: אנחנו פוגשות בתקופה האחרונה לא מעט – גם בהשלכות, מה המחירים, כי יכול להיות שהתכנים במערכת החינוך די דומים למה שאת ואני למדנו, והעולם השתנה.
עליזה לביא: המיניות פורצת אל תוך החדר המוגן, ועדיין שם יש איזשהו משהו, ולצערי הרב, אולי יש שעה פה, שעה שם – כישורי חיים, אבל פה למדתי שכן אתם אמורים, אבל התכנים שהיא נחשפת אליהם באמצעות השעה הזאת, זה בדיוק מה שאחותה, שסיימה כבר את הטכניון, נחשפה, ומה שאני זוכרת שלנו היה, כך שאולי יש פילוט, אולי יש תוכן, אבל זה לא בא לידי ביטוי בשטח, וגם כשאני משוחחת עם מורים וגם כאן בדיונים שלנו מורים לא עוברים הכשרות.
עליזה לביא: מורים אומרים: מה אתם רוצים מהחיים שלנו?
עליזה לביא: אני שמחה אם יש פה התחלה ובשורה, כי את ההשלכות – וגם מה שקרה בשבוע שעבר בבית הספר בתל אביב, שילדים לא מסבירים להם שהגוף שלהם הוא שלהם, ולאף אחד אסור לגעת בו, ולאף אחד אסור לפגוע – כשהמילים האלה לא נהגות, וכשיש תחושה שעדיין ממשיכה לעטוף, בטח בוועדה הזו זה לא סוד שאספר לכם – דיברת על הפללה קודם – שלמעלה מ-90% נשים שמגיעות למקומות האלה חוו – לכן אני בטח לא צריכה, שאתן עושות עבודת קודש יום-יום שעה-שעה במרכזי הסיוע.
עליזה לביא: אז איפה אנחנו המקום המגן, המתקן, ואיך אנחנו מונעים את הנזק הבא?
מירב בן ארי: ראשית, אני מודה לכל משרדי הממשלה שהגיעו והציגו את התוכנית – כמובן, איריס ממשרד החינוך, איתנה מהרווחה, לאושרה.
מירב בן ארי: נראה שאתן שולטות בחומר, בעיקר; וכמובן את הארגונים החברתיים, החברה האזרחית.
מירב בן ארי: בלעדיכם מה שנקרא – הבעת את זה בצורה מאוד נחרצת – הצרכים תמיד צפים בצורה משמעותית, ואנחנו רואים את משרדי הממשלה מתגייסים פה לתוכנית.
מירב בן ארי: דבר ראשון, זה מבורך.
מירב בן ארי: זו תוכנית טובה.
מירב בן ארי: פעם ראשונה שיש תוכנית.
מירב בן ארי: כל הזמן אנחנו מדברים על איגום משאבים, על זה שכל משרד עושה לבד.
מירב בן ארי: הדבר הכי טוב פה הוא השילוב, ואני בטוחה שזה הרבה בזכות התרומה של הג'וינט.
מירב בן ארי: אני פוגשת הרבה בתוכניות רבות את המעורבות שלכם, חשוב לומר.
מירב בן ארי: חוץ מלברך על תוכנית חשובה שנכנסת פעם ראשונה, יש לי רק כמה הערות.
מירב בן ארי: קודם כל, כמובן נעשה מעקב על התוכנית.
מירב בן ארי: זה גם מה שהתייחסת אליו, אורית.
מירב בן ארי: אנחנו נוודא איך התוכנית עובדת בתוך אותם ישובים.
מירב בן ארי: נגיע לפה במושב החורף, באזור נובמבר.
מירב בן ארי: התוכנית מתחילה בספטמבר – אציע לראות איך היא התחילה, וכמובן לעקוב אחריה, ובכלל, השנים, אחרי שהתוכנית תעבור מחקר, מדידה והערכה, היא תבוא במטרה להיכנס בבסיס התקציב – כן לתת תקציב ייעודי לטובת התוכנית הזו, שזה הדברים שאת אמרת, אורית.
מירב בן ארי: אני מניחה שאתם מתעסקים בזה יום-יום.
מירב בן ארי: לא סתם דיברתי על החברה האזרחית שעוסקת בנושא הזה של פגיעות מיניות באופן אינטנסיבי יום-יום.
מירב בן ארי: משרד הבריאות, אני מבקשת דיווח לוועדה על התקדמות התהליך מול קופות החולים, כי יש לי תחושה שזה לא ממש אפוי במשרד הבריאות.
מירב בן ארי: המשרד לביטחון פנים – הצגת את זה יפה, אדוה, אבל ארצה שהם ידווחו לנו בצורה מסודרת – נבקש מהמשרד לביטחון פנים התייחסות מהותית לנושא הזה.
מירב בן ארי: הצגתם באקסל – לקבל לוועדה דף מסודר עם התקציבים של כל משרד.
מירב בן ארי: איריס, בבקשה רשמי לך, לשלוח במייל לוועדה.
מירב בן ארי: אני רוצה לדעת מה הישוב הערבי שנבחר.
מירב בן ארי: היא מייצגת את עאידה, ולא נראה לי שהיתה מוותרת לכם – מה הישוב הערבי שנבחר לטובת התוכנית.
מירב בן ארי: אם בישוב אחד זה לא מתקדם, להתקדם לישוב הבא, ולעדכן את הוועדה מי הישוב שנבחר.
מירב בן ארי: ודבר אחרון שאני רוצה לומר, היתה כאן הרבה מעורבות של ההורים.
מירב בן ארי: גם ועד ההורים – הוא חייב להיות שותף לתהליך.
מירב בן ארי: בכלל לא שאלתי איפה – רק רציתי לדעת מי הנציג, כי אני יושבת בהרבה ועדות, ואני יודעת כמה אתם מעורבים.
מירב בן ארי: לתפישתי, זה סופר קריטי, המעורבות של ההורים.
מירב בן ארי: ראינו את זה גם עכשיו בסיפור שעליזה הציגה.
מירב בן ארי: אנחנו לא רוצים שההורים יהיו שותפים בדיעבד; הם צריכים להיות שותפים לפני.
מירב בן ארי: זה גורם משמעותי מאוד.
מירב בן ארי: סתם לדוגמה, לא מזמן אחותי – יש לה שני ילדים, שניהם בחטיבה, ובמקרה היא קיבלה פתק של לבוא לסדנה להורים.
מירב בן ארי: היא אמרה: פעם ראשונה שאקבל כלים להתמודד.
מירב בן ארי: יש לה ילד בן 13 וילד בן 10, ודיברת על גיל לידה.
מירב בן ארי: פעם ראשונה אחותי אמרה לי שבית הספר מזמין את ההורים לשבת ולעשות אתם שיחה על בעיות של גיל ההתבגרות.
עליזה לביא: זו יוזמה בית ספרית.
מירב בן ארי: אני חושבת שמשרד החינוך וחוזר מנכ"ל בטח.
מירב בן ארי: השאלה כמה מנהל בית הספר אומר: אני רוצה לערב את ההורים.
עליזה לביא: זה קורה רק כשמנהלות ומנהלים מחליטים לעשות, כולל מרכזי סיוע.
עליזה לביא: אין חוזר מנכ"ל, אין הנחיה, אין הכשרות, ואני אומרת לכם שרק מי שיש לו מודעות, בוגר מגדר או כל מיני מנהלות מדהימות ומנהלים, שלוקחים את זה כיוזמה אישית- - -
<איריס מנדה בן יעקב: זו גם אמירה של המשרד.
מירב בן ארי: אני חושבת שיש אמירה של המשרד.
עליזה לביא: את יודעת כמה דיונים אני מבקשת עותק של חוזר מנכ"ל, של הנחיה?
עליזה לביא: אף אחד עד היום לא המציא לוועדה – אני כמעט 5 שנים בכנסת – אף אחד לא המציא לוועדה לא חוזר מנכ"ל, לא החלטה כתובה.
עליזה לביא: הכול אמורפי.
עליזה לביא: תשלחו לנו משהו כתוב.
עליזה לביא: אין לה.
עליזה לביא: תגידו את האמת.
עליזה לביא: אנחנו רוצים לעזור לכם.
עליזה לביא: כשלא היו תקציבים לאושרה, עזרנו.
עליזה לביא: עכשיו היא אומרת שיש כסף, אז אני שואלת אותך, יש לך מסמך להראות לי על משהו?
מירב בן ארי: תשלחי בבקשה לחברת הכנסת לביא במייל את החוזר.
מירב בן ארי: לא יכול להיות ש-5 שנים אין לה את זה.
<אושרה לרר שייב: את מדברת על חוזר מנכ"ל לשיתוף הורים?
<אושרה לרר שייב: יש דברים שהם בשיתוף.
עליזה לביא: בואו נקרא לילד בשמו – חינוך למיניות בריאה, חינוך במקום הזה של הטרדות מיניות.
עליזה לביא: הרי כששמנו את הצעת החוק, לשים בבתי הספר או בחדרי מורים בלוח מודעות על הקיר את הכללים של הטרדות מיניות עם מי לפנות – הם לא נתנו לנו לקדם את זה.
מירב בן ארי: היא צודקת, ואם היא כל כך הרבה שנים מבקשת, זה משהו שאי-אפשר לעבור עליו לסדר-היום.
מירב בן ארי: אמרתי לאיריס.
מירב בן ארי: וגם נושא שחשוב לי אישית זה הנושא של המגדר והנושא של הלהט"ב, ולא סתם ביקשתי מתמר מחושן.
מירב בן ארי: גם זה חשוב לומר – נפתחה תקנה השנה של החינוך לנושא הלהט"ב, שזה מחובר אחד לאחד לנושא של מיניות.
מירב בן ארי: בדיוק אתמול ישבנו, אז אני יודעת שהתקנה מתקדמת, ושחושן יתחילו להביא עובדים בשכר כדי להיכנס לתוך בתי הספר, וגם כאן אגב זה יוזמות של המנהלים ולא מספיק לכל מנהלי בתי הספר.
<איריס מנדה בן יעקב: לא מדויק לומר שזה יוזמות של המנהלים.
מירב בן ארי: לא, התוכנית התקציבית היא משרד החינוך, אבל בסוף המנהל מחליט אם להכניס את חושן לבית הספר.
<איריס מנדה בן יעקב: נכון, אבל זו גם אמירה של הפיקוח.
<איריס מנדה בן יעקב: היתה פה אמירה מאוד ברורה.
<איריס מנדה בן יעקב: מירב, עברנו את המיון- - -
מירב בן ארי: בדיוק אתמול דיברתי עם יעל מבורך בלילה.
מירב בן ארי: נדבר על זה, כי פגשתי אותה.
מירב בן ארי: הסתמסתי אתה אתמול כל הערב על עניין הכסף.
מירב בן ארי: יש לי פתרון.
<מלי אורגד: זו מטרה משותפת של כולנו.
מירב בן ארי: רק לסיכום, עברנו על כל הנקודות שהיו פתוחות.
מירב בן ארי: כמובן, נמשיך לעקוב.
מירב בן ארי: זה תפקידנו כוועדה.
מירב בן ארי: אני מאוד מודה לכולכם שהגעתם לפה.
עאידה תומא סלימאן: שלום לכולם ולכולן.
עאידה תומא סלימאן: היום ה-2 באוגוסט 2016 והדיון הינו בנתונים הקשים על תחלואת נשים לאחר לידה ועל תחלואה שאינה זוכה לטיפול ראוי על ידי מערכת הבריאות.
עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת רחל עזריה, שהצטרפה אלינו, היא היוזמת של הדיון הזה ואני מברכת אותה על היוזמה של הדיון.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו החלטנו שאנחנו נקבע את הדיון בצורה המהירה ביותר ונענינו לבקשה של חברת הכנסת רחל, מתוך הבנה של החשיבות של הנושא הזה.
עאידה תומא סלימאן: כבר בדיונים שהתקיימו בשנה האחרונה בוועדה יזמתי דיונים שקשורים בבריאות נשים ואתמול, תוך דיבורים בינינו אני אמרתי שכל הנושא של רפואה מגדרית, שאנחנו מנסים ואני מנַסָה להוביל בוועדה, אני מנסה גם ללחוץ על משרד הבריאות לקחת אותו בחשבון, הוא נושא מאד חשוב.
עאידה תומא סלימאן: יהיו כאלה שיגידו למה פתאום עכשיו, מה הקשר עם הנושא הזה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו תיכף נשמע עדויות ועדויות קשות.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו נשמע גם מחקרים.
עאידה תומא סלימאן: אני אתן קודם כל לחברת הכנסת רחל עזריה שתפתח אבל בסופו של דבר, יש מקום לראייה מיוחדת כי בריאות נשים מחייבת הסתכלות אחרת לפעמים.
עאידה תומא סלימאן: זה נובע בעיקר מההבדלים בגוף האישה ובעיקר מהתנסות החיים שהיא שונה ומהתפקידים השונים שמשחקים בחיים של נשים.