GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אושרה לרר שייב: מה שאת מתארת זה באמת דרך של מוזיקאית.
<אושרה לרר שייב: את עשית תפנית, את באת ואמרת: אוקיי, אני אומנית, אני מוזיקאית, אבל אני גם רוצה לחנך.
<אלחאן אשקר חילו: אני מרגישה וחשה סוג של שליחות.
<אלחאן אשקר חילו: השליחות הזו נותנת לי אחריות כפולה ומכופלת בגלל שבחברה הערבית החינוך המוזיקלי הבסיסי של כל ילד הוא מה שהוא לוקח מחינוך פורמלי, מבית הספר.
<אלחאן אשקר חילו: אני רואה גם כן, זה היה לפני כמה שנים, שלא היה במחוזותינו מוסדות ומסגרות פדגוגיות לחינוך מוזיקלי, אז אני מרגישה שאני העוגן האחרון של הילד, אני- - -
<אושרה לרר שייב: זאת אומרת את זיהית חסר ואת נכנסת לתוכו וראית בעצמך שליחות כדי- - -
<אלחאן אשקר חילו: גם שאבתי את זה מהדמות של אבא שלי ואני גדלתי באוירה של שליחות במוזיקה, הוא דמות דומיננטית מבחינה מוזיקלית, אני גם נתתי לעצמי להתקדם בתחום המוזיקלי ובתחום האקדמי וגם המעשי.
<אושרה לרר שייב: תודה רבה, תודה.
<אושרה לרר שייב: חגית, למה חינוך?
<חגית כפיר: אני מגיל 3 נמצאת בתחום האומנויות.
<חגית כפיר: ההורים שלי שלחו אותי לרקוד ולשיר וכל דבר שרק אפשר לחלום עליו ואני אמרתי לאמא שלי, כשהיא הכריחה אותי להתאמן בקלרינט: אני רוצה להפסיק.
<חגית כפיר: אז היא אמרה לי: את עוד תאכלי מהקלרינט הזה- - -
עאידה תומא סלימאן: זה מה שחיכיתי לשמוע.
<חגית כפיר: כן, כן.
עאידה תומא סלימאן: ללמוד פרנסה.
<חגית כפיר: אז כנראה שאמא שלי צדקה, אני באמת מתפרנסת מהקלרינט הזה.
<חגית כפיר: נכנסתי לעולם החינוך כי אני מאמינה בחינוך.
<חגית כפיר: דבר ראשון אני אישה, אמא, אמא ל-4 בנות, אני אוהבת גם את הגיל של הנעורים שהם נמצאים במין עולם של אמת כזה, זאת אומרת הם לא יגידו סתם דברים.
<חגית כפיר: אנחנו המבוגרים כבר יותר, איך אומרים, מתורבתים ואנחנו אומרים מה שרוצים לשמוע אבל אני אוהבת מאד מאד את הגיל הזה, אני מאד אוהבת להראות להם כל מיני דרכים וגם ללמוד מהם הרבה.
<חגית כפיר: ברגע שני נמצאת במקום הזה- - -
<אושרה לרר שייב: אז את נמצאת שם בעצם גם בשביל לתת וגם בשביל לקבל.
<חגית כפיר: נכון מאד.
<חגית כפיר: גם חשוב לי מאד העניין של הובלה של אומנויות, במיוחד במגזר הדתי.
<אושרה לרר שייב: תכף אנחנו נדבר על זה.
<אושרה לרר שייב: נדבר על כל חברה והמאפיינים שלה.
<חגית כפיר: אוקיי.
<אושרה לרר שייב: תרצה, למה חינוך ולמה אולפנה?
<תרצה בן יצחק: נתחיל מהשורשים?
<תרצה בן יצחק: אני נולדתי וגדלתי בקיבוץ, על ברכי סבא וסבתא החלוצים שהיצירה שלהם היא יצירה של מודל שיש בו תרבות ויש בו תורה ויש בו עבודה.
<תרצה בן יצחק: ינקתי משורשים של סבא וסבתא מלב אירופה, שהביאו איתם תרבות על כל הרבדים ואהבה לתרבות.
<תרצה בן יצחק: ולמה חינוך?
<תרצה בן יצחק: חינוך לאומנות, אני חושבת שהוראה של אומנות זו הוראה של שפה מאד מאד יחודית, מאד עוצמתית, לכלי ביטוי שהוא מהגבוהים ביותר.
<תרצה בן יצחק: אני הייתי רוצה להעניק לילדי ישראל את היכולת לדבר בשפה אומנותית, שפה שמייצרת לכידות, סובלנות, לקיחת אחריות, מנהיגות, דיוק וירידה לפרטים.
<אושרה לרר שייב: לאה, את באמת פורצת דרך, אין מה להגיד.
<אושרה לרר שייב: כשהיא מדברת על הגמוניה, אתן באתן וחתרתן מתחת להגמוניה, לאותו מקום באתן ואמרתן אנחנו לא פולקלור – אנחנו תרבות.
<אושרה לרר שייב: למה חינוך?
<אושרה לרר שייב: לא התאפקתי, זה יהיה בשאלה הבאה, אבל למה חינוך?
<לאה אברהם: אני לא כל כך מפרידה בין יוצר, מבצע ומחבר.
<לאה אברהם: אדם שעומד על בנה הוא מתקשר, יש מסרים שהוא מוסר לקהל שלו והוא יוצר עם הקהל שלו איזה שהוא דיאלוג.
<לאה אברהם: לפעמים הוא דיאלוג מפרה ולפעמים הוא דיאלוג חוסם, אבל זה עדיין סוג של דיאלוג, כך בעיני חינוך לאומנות או כל חינוך, אם הוא לא דיאלוג הוא לא חינוך.
<לאה אברהם: יש איזה שהוא מצב שאתה עומד, כמו שתרצה אמרה, אתה נותן ומקבל וזה בדיוק מה שקורה על במה.
<לאה אברהם: מי שעומד על במה מרגיש את זה היטב, מי שיוצר מרגיש את זה היטב ולכן, אין אצלי הפרדה ולא היתה פרדה וכנראה שבאופן טבעי זלגתי אל עולם ההוראה והייתי רוצה לציין, עולם המחול לא היה כמו שהוא נראה היום.
<אושרה לרר שייב: אנחנו תכף נדבר על מה שעשית בעולם המחול, שהוא לא היה כמו שהוא היום, אבל- - -
<לאה אברהם: אבל הוא בא מהמקום של חינוך למחול.
<לאה אברהם: אני גדלתי בבית שמחול הוא חלק אינטגרלי מהחיים.
<לאה אברהם: אין הפרדה, בטקסים המשפחתיים והשבטיים רקדו וזו היתה צורת ביטוי של תקשורת זה עם זה, זו עם זו.
<אושרה לרר שייב: רקדו ושרו.
<לאה אברהם: רקדו, שרו, תופפו, שיחקו, לא היתה הפרדה בין האומנות לבין החיים.
<לאה אברהם: לא קראו לזה אומנות, לא היה בתי ספר לאומנות, גם לא חילקו את זה לסקטורים, לא היתה הפרדה.
עאידה תומא סלימאן: הם פשוט עשו את זה בכיף.
<לאה אברהם: עשו את זה, זה היה החיים.
<לאה אברהם: שמחו – שרו ורקדו, הכי טבעי בעולם כמו שילדים קטנים עושים.
<אושרה לרר שייב: מה שמחזיר אותי להבדלים בתפיסות באמת, בתפיסת הדת, בין היהדות האשכנזית ליהדות המזרחית, זה נושא בפאנל אחר, אבל זה בדיוק העניין הזה.
<אושרה לרר שייב: האם מה שאני עושה הוא חלק מהחיים ואני זורמת בתוכו או שאני נותנת לו איזה שהם במות ומקומות.
<לאה אברהם: היום כבר אין ברירה, היום אתה כבר חייב, אתה חלק מאיזו שהיא פתיחות כלל עולמית, אנחנו היום כבר לא כל כך "אנחנו", אנחנו אינטרנט וזה אנחנו עדיין אנחנו והכוח שלנו באמת נמצא אולי במקום הזה, איך אני שומר על אותו גרעין, יקר כל כך וזה גם חלק מהצורך להעביר את זה הלאה, שזה לא ישכח.
<לאה אברהם: כי אלו אוצרות שחבל שילכו לאיבוד.
<אושרה לרר שייב: תודה לאה.
<אושרה לרר שייב: חאולה, קודם כשהציגו מחנכות את אמרת:
<אושרה לרר שייב: אני לא מחנכת, בשבילנו בחינוך לא רק הכיתה היא השדה לשינוי, אז בשבילנו את מחנכת, אבל תספרי לנו מה הביא אותך באמת לעשות את העשייה הציבורית הכל כך ענפה שלך.
<חאולה דיפסי: האמת היא שאמרתי שאני לא מורה, אבל אני כן מחנכת.
<חאולה דיפסי: האמת שאני נקלעתי למצב להיות מחנכת, הייתי יותר שמחה לעמוד על במות ולשחק ולעשות רק את זה, אבל מה לעשות?
<חאולה דיפסי: מצאתי שאם אתה רוצה לעמוד על במה אתה חייב קהל ואם אתה רוצה קהל אתה חייב לחנך לקהל, אתה לא קם בוקר אחד ומוצא שיש לך קהל לכל האומנויות.
<חאולה דיפסי: אצלנו בחברה הערבית, אני מצאתי, שרוב מה שאנחנו רואים אנחנו נתקלים עם תיאטרון או כל האומנויות דרך בתי הספר.
<חאולה דיפסי: אפשר ל הסתכל על זה כחולשה ואפשר להסתכל על זה כחוזקה, אני אמרתי שננסה "לנצל" את הדבר הזה, במרכאות, נביא לתלמידים שלנו את הדבר כי טוב, כמה שאפשר, להתעקש לעשות תיאטרון ואומנויות ברמה – כי זה מה שמגיע לילדים שלנו.
<חאולה דיפסי: הפעם הראשונה שהם נתקלים באומנות זה דרך בית הספר אז בואו נביא להם דבר טוב.
עאידה תומא סלימאן: אושרה, סליחה שאני מתערבת, אבל אני מרגישה שהמשפטים שאמרה חאולה עכשיו צריכים להשמע על ידי התלמידים והתלמידות, אז אם לא אכפת לכם אני רוצה לבקש ממנה להגיד את זה בערבית, כי אני חושבת שיש מסר מאד חשוב לילדים ולילדות לשמוע אותו.
<אושרה לרר שייב: תודה רבה, לי אין בעיה, אני מבינה גם עברית וגם ערבית, אז את יכולה להמשיך.
עאידה תומא סלימאן: לא, אני פשוט הרגשתי שיש מסר מאד חשוב- - -
<אושרה לרר שייב: נכון, חשוב מאד.
עאידה תומא סלימאן: והרגשתי גם שהילדים התחילו להשתעמם, בגלל השפה.
<אושרה לרר שייב: עכשיו אני רוצה באמת קצת להקשות עליכן לפנות אליכן בשאלות שהן יותר ספציפיות לעשיה שלכן, אלחאן את בחרת באמת לגשר בין אנשים דרך המוזיקה.
<אושרה לרר שייב: אנחנו בשבוע שעבר עברנו וראינו כולם את ג'יהאן ג'אבר מנסה לגשר דרך המוזיקה ובחלק מהמקרים זה הצליח ובחלק מהמקרים זה הגדיל את הפחד והגדיל את הניכור והגדיל את הריחוק.
<אושרה לרר שייב: היא ניסתה ללמד עברית כדי לגשר בין תרבויות ואת מנסה דרך המוזיקה, איך את מתגברת על הזרות, על הניכור, על החשדנות הזו כשאת באה לעבוד עם ילדים יהודים וילדים ערבים ומפגישה אותם, כל אחד עם דברים שהם לא שמעו קודם, אז כבר האוזן לא רגילה לשמוע, אבל גם מה שהם יודעים זה משהו שלא מקרב.
<אושרה לרר שייב: מה את עושה עם זה בעבודה שלך?
<אלחאן אשקר חילו: אוקיי, אני חושבת שהאומנות היא באמת מקשרת ומגשרת בין אנשים ובין תרבויות.
<אלחאן אשקר חילו: היא מבטאת גם את הרגשות בצורה הכי גבוהה, ברמה הכי גבוהה.
<אלחאן אשקר חילו: בעבודתי כרכזת פרויקטים מוזיקליים ובבתי ספר ערבים ויהודים, אני חושבת שהמוזיקה שאנחנו עובדים דרכה היא מעצימה את השירה והנגינה בעשיה ובהתנסויות, בעשיה המוזיקלית יחד, והיא מקרבת אחד אל השני.
<אושרה לרר שייב: אבל איך את עושה את זה?
<אושרה לרר שייב: האוזן הזו לא רגילה לשמוע את זה והאוזן הזו לא רגילה לשמוע את זה, איך את עושה את המפגש הזה?
<אושרה לרר שייב: איך את מרגילה את האוזניים?
<אלחאן אשקר חילו: תראי, עולם הילדים הוא תמיד אופטימי ותמיד מפתיע אותנו לחיוב.
<אלחאן אשקר חילו: אנחנו, המבוגרים והאנשים הבוגרים, אנחנו מי ששמים ועושים את החומות, את הפחד.
<אלחאן אשקר חילו: למשל, אני רוצה להביא דוגמה, בסיום אחד הפרויקטים שהיו לנו בבית האומנויות, היתה לנו מקהלה משותפת.
<אלחאן אשקר חילו: אנחנו עושים עשיה מוזיקלית בשירה ובנגינה, אז אני הייתי אחראית וניצחתי על שיר של פיירוז, כולי אמונה.
<אלחאן אשקר חילו: שרנו בית בשפה ערבית ובית בשפה עברית, אז אחרי שאנחנו סיימנו את השיר – המפקחת על המוזיקה באה ולחצה לי את היד והיא אמרה לי: אני לא זיהיתי מי שר את מה.
<אלחאן אשקר חילו: אז אני חושבת, ברגע שהילדים נחשפים לתרבות אחרת, אז הם מכירים את האחר, כשמכירים את האחר זה לא רק שאני צריכה להכיר – אוקיי, אני פגשתי אותך אז נעים להכיר, אני צריכה לעשות עשיה משותפת ביניהם.
<אושרה לרר שייב: זאת אומרת שהעשיה המשותפת, הלמידה המשותפת, השירה המשותפת והחוויה – שיש משהו באומנות ובמוזיקה שהוא עובד, הוא פונה ישר לעולם הרגש- - -
<אלחאן אשקר חילו: בטח.
<אושרה לרר שייב: ומשם זה יוצר איזה שהוא גשר, תודה.
<קריאה: סליחה, אמרה אלחאן משפטים מאד חשובים עכשיו, זה בקשר לילדים שיבינו, אפשר להגיד את זה בערבית בבקשה?
<אלחאן אשקר חילו: (בערבית) ככה אני רציתי גם להגיד, בצורה כזו אנחנו נפיל את החומות של הזרות והפחד, אבל אני רוצה לסיים גם ולהגיד משפט סופי בקשר לשאלה, יש פתגם סיני שאומר: (בערבית).
<אלחאן אשקר חילו: פירושו, כמו שאומר במילותיו יאנוש קורצ'ק: הזורע חיטה – דואג לשנה, הנוטע עצים – דואג לשנים, המחנך נפשות – דואג לדורות.
<אושרה לרר שייב: תודה רבה, אני לא הולכת לפי הסדר, תרצה, את בחרת לעסוק סגוף ובאינדיבידואל בחברה שרואה בגוף כלי והקהילה כעומדת מעל היחיד ואת באה ואורמת: לא, היחיד, הגוף שלו, איך העשייה הזו שלך, קודם כל מאיפה בא האומץ לעשות את זה ומה את מרגישה שקרה מאז שבאת ואמרת "אני עושה את זה" ועד היום?
<תרצה בן יצחק: קודם כל בבסיס של זה – אני לא רואה סתירה.
<תרצה בן יצחק: אני חושבת שלהיות אישית, דתית ואומנית יוצרת, מחנכת, בעלת משפחה וילדים, זה סך כל החלקים של השלם.
<תרצה בן יצחק: אותי מסקרנת במיוחד אומנות של נשים כאלה, של נשים שנאמנות לבית וילדים, לתפקיד המסורתי שלהן, לחנך לדורות, לנשים שמחוברות בנפש שלהן למקום רגשי שפועם וחי ודינמי ומבקש לפרוץ וליצור.
<תרצה בן יצחק: אני לא רואה סתירה בין- - -
<אושרה לרר שייב: את לא רואה סתירה, אבל אני בטוחה שבסביבה שלך היו כאלה שראו את זה כסתירה.
<תרצה בן יצחק: נכון.
<תרצה בן יצחק: אז הם יכולים להמשיך לראות את זה כסתירה.
<אושרה לרר שייב: אבל עשית דרך, מאז הצטרפו אליך והצלחת לשכנע.
<תרצה בן יצחק: עדיין המסע הוא מאד מאד ארוך, עדיין אנחנו בתחילת הדרך, אנחנו מבקשים השראה ומקבלים השראה, למשל מגדולי הדור הקודם לנו – הרב קוק, מדבר על זה שחלק מהתהליך של עם ישראל לגאולה שלנו כאן
<תרצה בן יצחק: בארצנו זה המקום הזה של היצירה.
<תרצה בן יצחק: באנו, התיישבנו ועכשיו בואו ניצור, בואו נדבר, זה החופש המוחלט של הדת שהוא מחובר לגוף שלו, לנפש שלו ומתוך המקום הזה יוצר וממריא.
<אושרה לרר שייב: תודה.
<תרצה בן יצחק: זה נכון שזה קצת אולי מקדים את זמנו, זה שיח שככה חדש בתוך הציבור שלנו, הציבור שלנו גם מורכב מהרבה הרבה זהויות וחלקים.
<תרצה בן יצחק: החלום שלי זה אומנות שהיא אומנות מתוך מקום שורשי שיש בו השראה, יש בו ניקיון- - -
<אושרה לרר שייב: אני יודעת, אני חייבת לקצר כי באמת אנחנו- - -
<תרצה בן יצחק: אני רוצה לסיים בציטוט של הרב קוק שכל עוד יש שרטוט אחד - - - חובה על עבודת אומנות - - -
<אושרה לרר שייב: יפה מאד.
<אושרה לרר שייב: חגית, את בעצם באה לחברה שלך ואומרת: אני קובעת, אני מחליטה, במקום שבו לא נותנים מקום אני מוצאת מקום, יש מקום, מאיפה הכוחות האלה לדברים האלה שאת מובילה?
<חגית כפיר: דבר ראשון אני חושבת שזה בא מהבית שלי, אני גדלתי לשני הורים רופאים.
<חגית כפיר: אמא רופאה לפני – היא נפטרה, אבל היתה אמורה להיות היום בערך בת 80, זה לא דבר רגיל.
<חגית כפיר: אני לא נולדתי בבית דתי, אני בעצם דתית מכיתה ט' ובגלל זה גם זכיתי לחינוך לאומניות שופרא דשופרא, כי בעצם החינוך לאומנויות במגזר הדתי לא בדיוק מזהיר, רק מה שנקרא מתחיל עכשיו להתרומם, אולפנות בכל מיני כיוונים כאלה ומתחילים להעריך, מתחיל קהל להגיע ואני יכולה להגיע שבאיזשהו שלב כשהייתי בתיכון, אמרו לי שאסור לי לשיר כי הקול שלי הוא ערווה ואני באמת לא שרתי, מה שאמרו לי אני עשיתי, אבל כמה- - -
עאידה תומא סלימאן: בזה כולן שוות.
<חגית כפיר: אין לי שום ספק, זה לא המצאה של היהדות.
<קריאה: רב הדומה מהשונה.
<חגית כפיר: אבל לפני בערך 18 שנים אז דווקא אישי, שהוא הפמיניסט בבית, אמר לי: את חייבת לשיר.
<חגית כפיר: לא רק שאת צריכה לשיר, את חייבת לשיר, כי אלוהים נתן לך מתנה גדולה מאד.
<חגית כפיר: אמרתי לו: אבל איך אני אעשה את זה?
<חגית כפיר: אסור.
<חגית כפיר: אמר לי: אני אעזור לך וממש הלכנו ובדקנו ונכנסנו לשו"תים, אלה שאלות ותשובות של רבנים ודיברנו ובדקנו וכו' וכו' והבנתי שאפשר לשיר ומאותו רגע הפה שלי נפתח ולא נסגר.
<חגית כפיר: אני התחלתי בתחום של חזנות, אני האישה הראשונה לדעתי בארץ שהוציאה דיסק של חזנות קלסית, אף אחד עדיין לא הבין מה אני רוצה בכלל, אנשים לא הבינו בכלל מה העניין שלי.
<חגית כפיר: בכל מקרה, מאז ברוך השם באמת התקדמתי, אני גם מלחינה תפילות, אני שרה על הבמות- - -
<אושרה לרר שייב: היום בערב, כאן בבית יהודית מי שרוצה לבוא ולשמוע.
<חגית כפיר: יחד עם חברת הכנסת עליזה לביא, כן, ואני רוצה באמת לומר שהעניין של לשיר ולשיר חומרים שלנו ולשיר דברים שהם שורשיים שלנו מאד מאד חשוב ובהחלט נותן, חשוב לי שבנות יראו את זה.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת, הסקרנות הורגת אותי, עליזה שרה?
<אושרה לרר שייב: עליזה מדברת.
עאידה תומא סלימאן: גם אני מדברת, אז מה?
<חגית כפיר: נעשה מופע משותף.
<אושרה לרר שייב: לאה, בתקופה שאתן מכירות - - - יש תרבות אחת, הגמוניה אחת, ההגמוניה הישראלית הצברית, האירופאית, שמתכתבת עם המערב ואתן רואות, אתן באות ואומרות – לא, יש עוד דברים כאן, במרחב שלנו, כאן קרוב ואתן מקימות את תיאטרון ענבל.
<אושרה לרר שייב: את רואה את הקשר בין מה שאתן עשיתן אז לשלל הקולות שאנחנו מתחילים לשמוע במרחב שלנו ואפילו הגיעו אלינו למשרד החינוך בדמות ועדת ביטון?
<אושרה לרר שייב: יושב פה בצלאל גולדווסר, ידידי, מפמ"ר מוזיקה שבאמת מפנה את הדרך למוזיקה המזרחית ולפיוטים לתוך החינוך הממלכתי והממלכתי דתי, דבר שלא היה פעם.
<אושרה לרר שייב: את רואה את הקשר בין מה שאתן עשיתן אז למה שקורה היום?
<לאה אברהם: קשר תמיד יש.
<לאה אברהם: כל מה שנוצר מביא אחריו עוד דבר ועוד דבר ועוד דבר, אבל להגיד לך שזאת היתה איזו שהיא פריצת דרך שגרמה לאיזו שהיא טלטלה בהגמוניה?
<לאה אברהם: אני לא חושבת.
<לאה אברהם: אני מסתכלת מסביב ואם יש, אז זה באמת על ידי אנשים שהם מה שנקרא מחויבים לדבר, חייבים לעשות את זה, זה בנפשם, זה בדתם, אבל זה עדיין לא ממסדי, עדיין לא.
<אושרה לרר שייב: כשאנחנו בוועדת ביטון מכניסים את זה הביתה זה לא ממסדי?
<אושרה לרר שייב: אנחנו לא ממסד?
<לאה אברהם: אני לא יודעת.
<לאה אברהם: הבא נראה זאת או הבא נשמע זאת, כרגע אני אומרת לך שבשטח יש צעדים איטיים מאד, לא מספיקים לטעמי כלל וכלל.
<לאה אברהם: גם עולם המחול, זה לא שאני מייחסת את זה רק למוזיקה או רק לתיאטרון, זה מתייחס לכל תחומי האומנות בארץ, עדיין.
<אושרה לרר שייב: אז לא לנוח.
<לאה אברהם: לא, בוודאי שלא.
<לאה אברהם: טוב שעדין יש אנשים שזה בדמם ובנפשם והם דוחפים.
<אושרה לרר שייב: תודה, תודה לך שהיית פורצת דרך.
<אושרה לרר שייב: חאולה, המקום שאת גרה בו, הוא אמירה.
<אושרה לרר שייב: נווה שלום זה כשלעצמו מקום שבא ואומר איך צריך לחיות ביחד ואת מביאה את האמירה הזו לתוך העשייה שלך.
<אושרה לרר שייב: את מרגישה שינוי?
<אושרה לרר שייב: את מרגישה שאת מצליחה לחולל תהליכים?
<חאולה דיפסי: בזה שאני חיה בנווה שלום?
<אושרה לרר שייב: בזה שאת חיה בנווה שלום, בזה שאת פעילה בתיאטרון היהודי ערבי, בזה שאת יושבת במשרד התרבות, בכל המקומות שאת בוחרת לבוא אל תוך החיכוך.
<חאולה דיפסי: האמת היא שזה אומר שכל הדברים האלה באמת נוגעים אלי ומעניינים אותי וזה הא-ב בחיים שלי.
<חאולה דיפסי: אנחנו נולדנו למקום שגם אם צריך לחנך את האנשים שגרים פה איך לחיות ביחד, זה לא מובן מאליו.
<חאולה דיפסי: לפעמים אתה עם בני העם שלך לא יכול לחיות או את ובעלך, את והילדים שלך, צריך ללמוד לעשות את הדבר הזה, לא באנו למקום הזה עם ספר הוראות ואמרו לנו – ערבים ויהודים, הנה בבקשה ככה תחיו ביחד.
<חאולה דיפסי: לצערי, לא מנצלים את הכוח הזה של בתי הספר לחנך לחיות ביחד, אז אולי האומנות כן יכולה לעשות את זה.
<חאולה דיפסי: חברים, אומנות זה כח שצריך לנצל אותו, אתה יכול להעביר מסרים, אתה יכול לחנך, לפעמים גם לדברים מאד טובים אגב, אבל בואו ננצל את זה, זה כח שצריך לנצל אותו.
<חאולה דיפסי: אם אנחנו רוצים לחנך זה בתוך בתי הספר, לא רק בבתים.
<חאולה דיפסי: בתים זה גם, אבל הילדים שלנו נמצאים 3/4 מהזמן שלהם בבית הספר או בהשפעת בית הספר, אז אני רוצה לנצל את הכח הזה, להיכנס למקומות האלה, לחנך לחיות ביחד דרך האומנות.
<אושרה לרר שייב: אני מעבירה את השרביט לחברת הכנסת, יושבת ראש הוועדה, תודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: אני בטוחה שאתן הייתן רוצות להגיד דברים, אני לצערי חייבת להיות ב-3:15 במקום אחר לעוד חגיגה של ה-8 במרץ ואם לא הייתי צריכה להיות עם היושב ראש של הכנסת, תאמינו לי הייתי מבריזה.
<ברלנטי אלחאז: מה שאני אגיד הן צריכות לשמוע, את חייבת לשמוע ואני אגיד את זה בקצרה.
<ברלנטי אלחאז: מדברים על בתי ספר, מדברים על לחולל שינוי בבתי הספר ויש פה מנהלות איתי, 3 מנהלות, חברות, עמיתי, ממחוז הצפון שאנחנו כן מחוללות את השינוי בבית הספר, כן עושות את זה עם מוזיקה עם אומנויות, מחול אני הכנסתי לבית הספר, אני חייבת להעיד שזה לא קל, זו מהפכה.
<ברלנטי אלחאז: זה לא רק לחולל שינוי, זו מהפכה שמדובר בישוב – אני במקור מיפו, מתל אביב – אבל מנהלת את בית הספר בג'דיידה-מכר, שם מדד הטיפוח הוא 8.32 של תלמידים מסוציו-אקונומי מאד נמוך.
<ברלנטי אלחאז: לחולל שינוי במקום כזה, זה אתגר וזה כל הדבר הנפלא שיש בזה, אבל צריך גם, אני חושבת, המקום הזה יש לו השפעה, מאד רבה, תלמידים הגיעו למקום הזה בזכותכם, בזכות ד"ר תייסיר שהוא מפקח למוזיקה ואומנויות, מנהלת האגף לאומנויות, בזכותך, אבל אתם צריכים גם להיות מעורבים ולראות מה קורה בתוך בתי הספר, מה השינוי שאנחנו מחוללים.
<ברלנטי אלחאז: לבד אנחנו עושים את השינוי, אבל המעורבות של חברי כנסת, אותך ואחרים, עם הפיקוח אני חושבת שזה מאד יתרום.
עאידה תומא סלימאן: בינתיים את מכניסה לבעיות.
<ברלנטי אלחאז: אנחנו מדברים על מהפכה במגזר הערבי, אנחנו מדברים על אביב מוזיקלי במגזר הערבי.
<ברלנטי אלחאז: אנחנו ואני חושבת אודות למפקח שעושה גם את כל העשייה הזאת, אבל הוא מפקח ארצי וצריך לעזור לו, אבל אתם, נזמין אתכם שתגיעו ותראו מה מתרחש בתוך בתי הספר.
<קריאה: מי מדברת?
<קריאה: <ברלנטי אלחאז:> מדברת ברלנטי אלחאז מנהלת בית ספר יסודי אבן סינא בישוב ג'דיידה-מכר, של מחוז הצפון.
עאידה תומא סלימאן: תודה רבה, אני מצטערת שאני חייבת, אבל זה הקצב של הכנסת, ככה אנחנו עובדים פה ואנחנו רצים ממקום למקום ומנסים לנפץ את כל הסטראוטיפים שאומרים עלינו – מה הם עושים בכלל, הם יושבים כל היום ומקבלים משכורת בסוף החודש.
עאידה תומא סלימאן: אז בואו, אני רוצה להגיד לכם ככה, תודה קודם כל.
עאידה תומא סלימאן: שוב תודה למי שביקשו לקיים את הדיון הזה, אתם פתחתם לי דלת או חצי דלת להציץ לעולם שלכם שאני, להגיד לכם את האמת, למרות אהבתי למוזיקה, למרות אהבתי לאומנויות, שנתיים כבר נמצאת במקום הזה ואיבדתי את החוש הזה, אני כולי מרוכזת בדברים הקשים שאנחנו עושים, אני מאד מודה לכם.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שעולם האומנויות הוא עולם מדהים, לפעמים אפילו מקנאת ביוצרות, אני חושבת שעולם היצירה נותן הרבה חופש והרבה כח לנשים.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו פה עובדים על דברים שלא נהנים לראות את התוצר שלהם מאד מהר, מה שאנחנו עושות פה לוקח שנים עד שאת רואה את השינוי, אבל ברגע שאת מלחינה, ברגע שאת שרה, ברגע שאת מציירת - את מיד רואה את התוצר שלך וזה נותן לך כח וזה נותן לך הרגשה של חופשיות, שאני יכולה לעשות ואני יכולה לבטא את עצמי וזה באמת מדהים.
עאידה תומא סלימאן: את המפגש הזה גם בין אומנויות לחינוך, אני שמעתי את הבנות כשדיברו על הציורים שלהם, אני שמעתי על הגאווה שהם דיברו ואני חושבת שכל מה שאנחנו עושים – אני מסכימה איתך, את לא חייבת להיות מורה כדי להיות מחנכות.
עאידה תומא סלימאן: המחנכות הכי טובות שהשפיעו בחיים שלי, לא בהכרח היו מורות ואני חושבת שצריך ללמוד.
עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב אין הרבה בתי ספר שיש בהם מחנכים ומחנכות, בתי הספר גדושים במורים ומורות.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו רוצים מחנכים ומחנכות שיכינו לנו את דורות העתיד, שיפקחו את עיניהם לאפשרויות הקיימות.
עאידה תומא סלימאן: אני גם מאד שמחה לראות את הממשק שרק בעדינות נגענו בו, של יהודים וערבים, אני חושבת שהגיע הזמן, באמת, לדבר יותר בכנות ולנסות להבין.
עאידה תומא סלימאן: אני אומרת את זה, אני פעם ראשונה לפני 10 שנים נדהמתי כאשר הייתי צריכה לענות לשאלה ששאלה אותי ידידה יהודיה, ששאלה אותי איזה רומן בעברית קראתי ונדהמתי לגלות או לחשוף שאני לא קראתי אף רומן בעברית ושבשבילי השפה היתה אינסטרומנטלית בלבד, השתמשתי בה רק לצרכים של פונקציות ומי שלא מבין עד הסוף את האומנות ואת היצירה ואת התרבות של האחר – אף פעם לא יצליח להכיר את האחר וזה מאמץ.
עאידה תומא סלימאן: צריך לעשות מאמץ.
עאידה תומא סלימאן: זה לא בא בקלות.
עאידה תומא סלימאן: תודה על ההזדמנות, אני חושבת שכל חברי וחברות הכנסת שלא הגיעו פספסו בגדול ואנחנו נמשיך את השיח הזה, תודה.
<נורית רון רונקין: משפט אחרון, אפרופו שמקשר, מולייר אמר שאם מנהיגים היו רוקדים אז לא היו מלחמות.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להודות שאני רוקדת ואוהבת לרקוד.
עאידה תומא סלימאן: בוקר טוב, אני פותחת את ישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.
עאידה תומא סלימאן: על סדר היום: יישום המלצות דו"ח הצוות המשרדי לבחינת תופעת הדרת הנשים.
עאידה תומא סלימאן: נמצאת איתנו היום, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה דינה זילבר.
עאידה תומא סלימאן: תשתפי אותנו מה בדיוק עשיתם מאז, מה הצוות שלך עשה, איך ניסיתם ליישם את הדוח ומה מצבנו היום.
עאידה תומא סלימאן: למרות שבדיווחים בתקשורת וגם מהניסיון שלנו אנחנו רואים ורואות איך השיח מתפתח לכיוונים שלא חשבנו עליהם, על הדרת נשים והרחקתן, או בנראות שלהן במרחב הציבורי או בעצם ביכולת שלהן להיות נוכחות בהרבה מקומות.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו שומעים ושומעות יותר ויותר על הדרת נשים מאירועים, מבמות באופן מכוון ובאופן שלא רק שהוא מכוון, אלא גם מנסה להשליט דעות ורואות בנוכחות של האישה במרחב הציבורי או בהרבה מהמרחבים כמשהו שפוגע בסדר הכללי.
עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להוסיף שאולי נצטרך באיזשהו שלב גם לחשוב על הדרת נשים באופן כללי במגזרים שונים באוכלוסייה במדינת ישראל.
עאידה תומא סלימאן: עד עכשיו אני יודעת שרוב הדו"חות ורוב הדיווחים עסקו בהדרת נשים בדרך כלל בענייני הציבור הישראלי היהודי ולא כל כך במה שקורה בתוך האוכלוסייה הערבית בנושאים האלה.
עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להתחיל בזה.
עאידה תומא סלימאן: אני עדיין זוכרת בתחילת דרכי, כיושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה, אירחתי בלשכה שלי שתי נשים שבאו להכיר אותו והן הראו לי שני עיתונים שדיווחו על הבחירה שלי כיושבת ראש הוועדה לקידום מעמד וזהו.
עאידה תומא סלימאן: לא נכתב בידיעה לקידום מעמד האישה ואני הייתי שם חברת כנסת, כלומר ח"כ סלימאן.
עאידה תומא סלימאן: כלומר גם השם הפרטי שלי הודר מהפרסום.
עאידה תומא סלימאן: אז אם יש משהו יותר ציני מזה אני לא יודעת מה זה ציני.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו נשמח לשמוע מעורכת דינה זילבר בהתחלה סקירה ואולי גם אם מעבר לסקירה, כמובן, תרגישי חופשי להגיד לנו כמה קל לך לעסוק במלאכה.
<דינה זילבר: קודם כל אני מאוד מודה לייזום של הדיון החשוב הזה על ידך ועל ההזמנה.
<דינה זילבר: אני ככה חושבת על הסיפור הזה שסיפרת, על העניין של המודעה וזה מאוד מתחבר לדברים שרציתי להגיד.
<דינה זילבר: אפרופו המחיקה אפילו של השם הפרטי שלך, אז אני אתחיל אולי מזה.
<דינה זילבר: את השם הפרטי צריך למחוק, את הקול צריך להשתיק, את הפנים לפקסל, את השיער לאסוף, את הנוכחות להצניע, את השאיפות למתן, את המקום לצמצם למשבצת אחת, צדדית, מאחורי פרגוד ורצוי בכלל ברחוב מקביל ולא בדרך הראשית.
<דינה זילבר: זאת המציאות של הנשים בישראל 2017.
<דינה זילבר: העובדה שנשים הן מחצית מאוכלוסיית העולם לא מונעת מהן להיות מועט נדכא ובלתי שוויוני.
<דינה זילבר: החיים הציבוריים לא שייכים רק לגברים, הם שייכים לכולם, והקריאה שלנו היא טרוויאלית, היא קריאה מינימלית, קריאה להשתתפות שוויונית במרחב הציבורי.
<דינה זילבר: הקריאה שלנו טומנת בחובה סיכוי לעתיד טוב יותר לחברה הישראלית אל כלל מגזריה.
<דינה זילבר: סיכוי לחלוק מרחב ציבורי מינימלי משותף.
<דינה זילבר: אני אסקור את הדוח של הפעילות שלנו, הפעילות השנתית שלנו.
<דינה זילבר: בעצם מאז 2012 שאז קודמתי בתפקיד, שרית דנה, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, כתבה דוח מאוד יסודי ומקיף שזיהה את התופעה, הצמיד בין המופעים הספורדים האלה של ההדרה לכדי תופעה אחת נוכחת שלמה שמזהים איזשהו ארגון וסדר.
<דינה זילבר: הגם שחלק מתרחב בתחבורה הציבורית ששם נשים יושבות מאחור וחלק מתרחש בתחנות שידור מסוימות שבהן נשים לא מקריינות, לא מנהלות תכניות, אפילו לא מועלות לשידור כמאזינות.
<דינה זילבר: עבור לקופות חולים שבהן הישיבה לנשים וגברים התבקשה במקומות נפרדים דרך בתי עלמין ששם נשים לא יכלו לספוד ליקיריהם שמתו ובעצם במהלך מסע ההלוויה נשים וגברים התבקשו להתחלק לנשים וגברים ולא לקיים את טקס הלוויה על פי בחירתה של המשפחה.
<דינה זילבר: עבור לכך, לצה"ל, למועצה להשכלה גבוהה, לגברים שמתבקשים לא להשתתף בטקסי סיום של חוגי ספורט של הבנות שלהם מטעמי צניעות.
<דינה זילבר: כביכול יש בעיית צניעות בעובדה שילדות צעירות מופיעות במופע של סוף שנה ואפילו בני המשפחה הקרובים להן ביותר לא יכולים להשתתף.
<דינה זילבר: זה מה שנקרא מבוסס על סיפור אמיתי ותיאור של ישראל 2017.
<דינה זילבר: לאחר שאני מוניתי ב-2014 ליישם את אותו דוח בין משרדי התובנה שלנו כמו שעסוקות בנושא, שלי, של עורכת הדין רותם ארנרייך ושל גורמים נוספים במשרד המשפטים, פחות מדיי אגב.
<דינה זילבר: כל העבודה הזאת שלנו נעשית נוסף על התפקיד.
<דינה זילבר: זאת אומרת, הגם שהתופעה היא תופעה ודורשת מאבק אקטיבי, מתמשך, יום יומי, מעקב אחרי פניות, מענה לפניות ציבור, לא מוקצה לזה כוח אדם כלשהו ובעצם הפעילות שלנו מקודמת בהקשרים האלה על סמך מחוייבות שלנו לנושא הזה ומתוך הבנה שזה בעצם שירות מאוד מאוד חשוב שניתן על ידינו.
<דינה זילבר: חובה שלנו לחברה הישראלית בשביל אותו סיכוי שאמרתי, בעצם, שוב, איזשהי תפיסה שהיא כאילו מצד אחד דורשת מאבק מאוד אקטיבי אבל בעצם מאוד צנועה ביומרה שלה.
<דינה זילבר: היא מכוונת לכך שכולנו, נשים, גברים, כלל המגזרים, פשוט נוכל להתהלך ביחד על פני האדמה בצורה שוויונית.
<דינה זילבר: שלא יהיו אזורים שבהם נשים צריכות להתכופף, להקטין את קומתן, לצמצם את נוכחותן, להשתיק את קולן, להתלבש בצורה אחרת, להטיל על עצמן מגבלות באופן רצוני או באופן כופה ובעצם שהיחס לאישה יהיה כאל יחס לכל יצור אנושי, לכל בנאדם, והיא תוכל להנות ולזכות מהמינימום.
<דינה זילבר: התייחסות שוויונית וטרוויאלית לנוכחות שלה.
<דינה זילבר: מבחינת היקפי הפעילות שלנו בנושא אז התובנה שלנו היא שמדובר בסוג של טפטוף שהפך למבול.
<דינה זילבר: זאת אומרת, הפניות שאנחנו מקבלות בדרך כלל הן ספורדיות.