GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עאידה תומא סלימאן: מתי פעם אחרונה למשל הדפסתם את העלונים?
<יפה סולימני: אני לא יודעת להגיד בעל פה.
<יפה סולימני: אני יודעת שהפצנו לא מזמן שוב ואנחנו נמשיך להפיץ.
<יפה סולימני: אנחנו פתוחים לשמוע עוד רעיונות נוספים לגבי הפצת חומרים.
<יפה סולימני: יושבת הראש, אני כן רוצה להעיר על העניין הזה של הנתונים.
<יפה סולימני: אנחנו ישבנו עם הביטוח הלאומי.
<יפה סולימני: הביטוח הלאומי עשה איזו שהיא בדיקה לגבי נושא נשים בהיריון.
<יפה סולימני: נדמה לי שהוא גם הוציא איזה שהוא דו"ח לא מזמן לגבי נשים.
<יפה סולימני: לבוא ולהגיד אמירה שכמה נשים מפוטרות בשוק ולא הגיעו לאכיפה, היא אמירה מאד רחבה ואני חושבת שהיא לא אחראית.
<יפה סולימני: כי אם באמת, צריך לשבת עם הביטוח הלאומי.
<יפה סולימני: יש להם נתונים כמה נשים אחרי חופשת לידה לא חזרו לעבודה.
<יפה סולימני: לא בהכרח כל מי שלא חזרה אחרי חופשת הלידה היא בעצם עובדת.
<יפה סולימני: ישבנו איתם ואני חושבת שהמספרים הם מינוריים.
<יפה סולימני: המספרים הם לא גדולים.
<יפה סולימני: רוב המקרים של אי חזרה אחרי חופשת לידה, זה פשוט שעובדת לא רוצה לחזור אחרי חופשת לידה ואת זה הם יכולים לדעת מתוך הנתונים של האבטלה.
<יפה סולימני: כי עובדת שמחליטה שהיא לא חוזרת אחרי חופשת לידה, מקבלת דמי אבטלה, ועובדת שמפוטרת, יש לה איזו שהיא תקופה.
<יפה סולימני: יש הבדל בין עובדת שמתפטרת לבין עובדת שמפוטרת.
<יפה סולימני: אנחנו ישבנו איתם.
<יפה סולימני: יש להם נתונים בעניין הזה.
<יפה סולימני: גם אני חשבתי כמו שאת אומרת, שוואלה, אתם - - - 1,000, אולי יש בכלל עוד איזה 20,000, אבל לא.
<יפה סולימני: הנתונים מראים שהמצב הוא טוב.
<קריאה: שהן חוזרות לעבודה?
<יפה סולימני: שהן חוזרות לעבודה.
<יפה סולימני: חוזרות למקום העבודה.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, אני חושבת שבדיוק נכנסנו לשאלות המהותיות אם יתקיים מחקר - מה השאלות שצריכות להיות ואיזו הצלבת מידע צריכה להיות.
עאידה תומא סלימאן: צריך לבדוק כמה תיקים מתנהלים בבית הדין לעבודה וצריך לבדוק כמה נשים לא חוזרות אחרי חופשת לידה ומה הסיבה וכו', כדי ללמוד על התופעה.
עאידה תומא סלימאן: להגיד לכם את האמת, אני חושבת שהעניין לא מסובך כל כך, שצריך לנהל עליו מחקר.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו יודעות שעדיין לא כלל הנשים יודעות ואנחנו יודעות שכאלה שכן מודעות לזכויות שלהן, לא תמיד יכולות לפנות ולהשתמש בזכות הזו לפנות, כי זה עולה להן כסף וזה ברור להן שאפילו אם יחזירו אותן יתנכלו להן במקומות העבודה.
עאידה תומא סלימאן: יש עובדת הסברה ותרבות של איך מתייחסים לחוקי התעסוקה, שצריך לעבוד עליה יותר קשה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא בשלב שיש חוסר בהירות עד כמה באמת הבעיה קיימת.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו יודעים שהיא קיימת ואנחנו יודעים שהנשים לא מצליחות להגיע; ואני מאד מצטערת שבדיון כזה אני לא רואה – אתן יודעת מה, כשאני אתחיל לראות את נציגי ההסתדרות ואת נציגות נעמ"ת ואת הנציגים של ארגוני ה - - -
<מאירה בסוק: נעמ"ת פה.
<מאירה בסוק: אני תמיד פה.
עאידה תומא סלימאן: סליחה מאירה, סליחה.
עאידה תומא סלימאן: אבל כשיתחילו באמת, זה חלק מזה שהארגונים, האיגודים המקצועיים, הם צריכים להוביל את המאבק הזה בעניין.
עאידה תומא סלימאן: הן צריכות בעיקר לדאוג, או צריכים – ההסתדרות באופן כללי – להנגיש את המידע הזה לעובדות ולתת להן גב, וכן לפעמים לייצג אותן.
עאידה תומא סלימאן: לפעמים מספיק שמישהו מההסתדרות ילווה את האישה לישיבת הבירור הזו ולא צריך עורך דין ולשלם עבורו כסף.
עאידה תומא סלימאן: עובד ההסתדרות יכול לעשות את זה.
עאידה תומא סלימאן: מישהו מהרקע של האיגוד המקצועי יכול לעשות את זה.
עאידה תומא סלימאן: לצערנו אנחנו לא רואות את זה, אבל מחקר אפשר תמיד לדרוש.
עאידה תומא סלימאן: דרשתי מחקר ממשרד הבריאות ודרשתי מחקר ממשרד זה.
עאידה תומא סלימאן: נחכה ונראה.
עאידה תומא סלימאן: לא, לא, אני מאד מצטערת, סליחה.
<קריאה: צריך להביא את המצב באירופה.
עאידה תומא סלימאן: נשארה עכשיו עורכת הדין גילי משדולת הנשים.
עאידה תומא סלימאן: מאד קצר, כי יש לנו עוד דיון בשעה שתיים עשרה.
<גילי פטרן: בסדר גמור.
<גילי פטרן: חברת הכנסת עליזה לביא דיברה על כך שהיא הסתירה את ההיריון הראשון שלה ואנחנו - - -
עאידה תומא סלימאן: אני מקנאה בה שאפשר להסתיר היריון.
<גילי פטרן: אז אנחנו מכירות מקרים של נשים שמסתירות את ההיריון השני או השלישי שלהן, בגלל שבהיריון הראשון הן פוטרו מהעבודה והן בטראומה כל כך גדולה, שהן מנסות באמת להסתיר גם את ההיריון השני או השלישי, אחרי מה שקרה להן בהיריון הראשון.
<גילי פטרן: כשהן מגיעות למצב שבו הן בעצם בהיריון והן עובדות ומאיימים עליהם בפיטורין, הן מגלות בעצם שאין כל כך מענה.
<גילי פטרן: משרד התמ"ת – הן מכירות את הנתונים – נותן 80% היתרים לפיטורים.
<גילי פטרן: באכיפה הן כמעט לא מגיעות.
<גילי פטרן: ההליך הוא קשה, מורכב.
<גילי פטרן: זה נשים הרבה פעמים מוחלשות, כך שהן נמצאות בין הפטיש לסדן וזו בעיה שאנחנו נתקלות בה כל פעם.
<גילי פטרן: אין לנו מענה, אבל אנחנו פונות אליכם, איך פותרים את זה.
<גילי פטרן: אנחנו נגיד פונות לבתי הדין, אבל גם בבתי הדין ההליך לוקח שלוש שנים עד שהן מקבלות פיצוי על זה שהפרו את חוק עבודת נשים כל כך הרבה זמן.
<גילי פטרן: כך שהמצב הוא כל כך מורכב ואנחנו צריכות ממש ביחד לפעול בשביל להנגיש את השירות הזה, בשביל לפתור את הבעיה בבתי הדין, על מנת שבאמת נשים תוכלנה שהמצב יהיה יותר טוב.
<גילי פטרן: זו בעיה.
עאידה תומא סלימאן: תשמעו - - -
<גילי פטרן: ורק עוד דבר נוסף, אנחנו נשמח שמשרד הכלכלה, משרד הרווחה היום, יעלה את הנתונים גם לאתר שלהם, על מנת שאנחנו נוכל-.
<גילי פטרן: יש את זה באתר?
<גילי פטרן: את כל הפילוחים האלה?
עאידה תומא סלימאן: גברתי, תודה.
עאידה תומא סלימאן: שני משפטים גברתי.
עאידה תומא סלימאן: רצית?
עאידה תומא סלימאן: הצבעת?
עאידה תומא סלימאן: אז אני מבקשת, שני משפטים, כי אנחנו צריכים לסכם את הדיון הזה.
<רחי היין: אוקיי.
<רחי היין: אני רחי הין, ממרכז פנים שנותן ליווי ותמיכה רגשי לכל נושא טיפולי הפוריות ואובדני היריון.
<רחי היין: אני רואה בין 27 ל-35 מטופלות בשבוע שעוברות את התהליכים האלה ובאמת צריכים לעשות משהו עם הנגשת המידע, כי אני יכולה להגיד שהרבה מהנשים לא יודעות מה הזכויות שלהם.
<רחי היין: הרבה מהנשים לא נכנסות לאתרים הנכונים ולא יודעות לשאול.
<רחי היין: אני גם שומעת כל הזמן את המשפט הזה – היריון זה לא מחלה, אבל בעצם אישה שעוברת טיפולי פוריות היא יכולה מאד לחוות את זה ככה.
<רחי היין: זאת אומרת זה תהליך מאד חודרני, מאד לא נעים, מאד לא פשוט.
<רחי היין: גם הצד הרפואי והרופאים צריכים לקחת קצת אחריות לקבוע גבולות יותר ברורים של מה הזכויות של הנשים האלה, אם זה שמירת היריון ואם זה טיפולי פוריות, כי יש בהחלט מצבים מאד מאד קשים בתוך התהליכים האלה.
<רחי היין: אישה שפגשתי אתמול בחדר הטיפול עברה 17 הפלות.
<רחי היין: נכון, זה לא מחלה, אבל זה וואחד התמודדות וצריכים גם להתחשב בה כשחושבים על הזכויות שלה.
<רחי היין: אז באמת הנגשת המידע גם בתוך בתי החולים, לא רק בצורה של עלונים, אבל באמת גם בצורה שאחיות והרופאים, שזה קו האש מבחינת המטופלות.
<רחי היין: הן יכולות לשמוע את זה מהם, כשהן שואלות ולא לשמוע אין לי מושג, תיגשי לאתר, תבררי.
<רחי היין: זה גם ככה אוכלוסייה חלשה שמאד מאד עסוקה בלהשיג את הילד ופחות פנויה להתעסק עם הדברים האחרים.
<רחי היין: תודה.
עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להתייחס לעניין של חוסר הבהירות בהנחיות.
עאידה תומא סלימאן: אני הבנתי מהדו"ח שעסקתם בו, שאחד הדברים שעלו גם של המעסיקים וגם של העובדות, שיש חוסר ובהירות והיה צורך לחזור ולשאול והמפקחים והמפקחות היו צריכים לענות.
<יפה סולימני: אנחנו שינינו את זה.
עאידה תומא סלימאן: אני ראיתי שאתם גם שמתם תכנית איך להתייעל מבחינת התהליך.
<יפה סולימני: הדו"ח הזה נעשה בתיאום איתנו.
<יפה סולימני: זאת אומרת אנחנו עשינו יחד את העבודה הזאת.
עאידה תומא סלימאן: כן, כן, אני יודעת.
עאידה תומא סלימאן: זה גם נמצא בדו"ח שלהם על תכנית שלכם ואני מבינה שאתם הולכים גם להעביר את הנהלים בצורה יותר טובה באתר ואני שמחה לשמוע שגם כן העניין שנתנו לעובדת יותר זמן, זה היה ברור שזה תרם לתהליך ואני שמחה שיש את שיתוף הפעולה הזה.
עאידה תומא סלימאן: אתם ראיתם את ההצעה שלנו משנה שעברה, לתת יותר זמן לעובדת להגיב אכן תרמה ואולי, אם אני לא טועה הייתה עלייה במספר הנשים שיכלו להתייחס לעניין.
עאידה תומא סלימאן: אני עדיין מודאגת מהמספר המועט של הנשים שניגשות להתלונן על פיטורים בלי היתר בזמן ההיריון או טיפולי הפוריות, ואני מודאגת עוד יותר מאלה שלא מצליחות להגיע ולהתלונן, או מחליטות שבסופו של דבר זה לא יתרום רבות להן כנראה, או שלא יודעות על הזכויות שלהן.
עאידה תומא סלימאן: אני מכירה הרבה.
עאידה תומא סלימאן: בשבוע הבא, אני לא רוצה להיכנס כבר לדיון של השבוע הבא, שיתייחס לכל הבעייתיות של צורות תעסוקה של נשים מאוכלוסיות מוחלשות, ששם היא לא מקבלת אפילו את הבסיסי ביותר והיא לא חולמת על להתגרות ולבוא ולהגיש תלונה, אבל נדבר אז.
עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת לקבל מכם את הפילוחים שדרשנו תוך כדי הישיבה.
עאידה תומא סלימאן: גם הפילול של הנתונים על האוכלוסייה הערבית, גם מתוך הבקשות האלה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה יתרום רבות אם תגיעו עם זה מוכנים.
עאידה תומא סלימאן: גם הפילוחים של המקצועות שבלטו בהם ההיתרים.
עאידה תומא סלימאן: המנהלות, החינוך וההנדסה, מה הפילוח של סיבות מתן ההיתר.
עאידה תומא סלימאן: אני אשמח לקבל בתקופה הבאה, גם עדכון על ההכשרה של החוקרות בעניין בדיקת המצב הכלכלי של מבקשי ההיתרים.
עאידה תומא סלימאן: כלומר, מה הנהלים הברורים ומתי מחליטים אכן שיש בעיה.
עאידה תומא סלימאן: ממש, מה התהליך של הבדיקה ואיך יוכשרו החוקרות לעשות את זה באופן מאד מסודר.
עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להגיד שאני מקווה שהעלייה שהייתה בהגשת בקשות להיתרים מעידה על יותר הבנה שאי אפשר לעבור על החוק וצריך לדרוש את ההיתרים, אבל מדאיגים אותי האחוזים הגבוהים של מתן היתרים.
עאידה תומא סלימאן: יש לכם אחוז ששומר על עצמו – 81%, 82% מהבקשות נענות בחיוב ונותנים את ההיתר, וזה בעיני קצת מדאיג.
עאידה תומא סלימאן: צריך לבדוק אותו לעומק.
<יפה סולימני: יכול להיות גם שהמעסיקים חוששים להגיש ואז הם יודעים את התוצרים אצלנו, ואז רק מי שלא - - -
<קריאה: אין לו ברירה.
עאידה תומא סלימאן: זה יכול להיות, אבל לאורך שנים אני לא רואה שזה מתחדד להם יותר.
<יפה סולימני: יכול להיות שפשוט יש יותר מעסיקים שאנחנו - - -
עאידה תומא סלימאן: אני נועלת את הישיבה, כבר באיחור לישיבה השנייה.
עאידה תומא סלימאן: צהרים טובים, אני פותחת את החלק השני של היום הזה, היום שאנחנו מציינות בכנסת, יום מיוחד לרגל ה-8 במרץ, יום האישה הבינלאומי.
עאידה תומא סלימאן: קיימנו בבוקר דיון שהיה מאד מעניין, חגגנו את ההשגים שלנו כנשים, את המאבקים שלנו כנשים לאורך כל השנה וגם את הקשיים והחסמים שעדיין עומדים בפנינו.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו עכשיו נתמקד בחלקו השני של היום הזה, אני מברכת קודם כל את הנשים שנמצאות איתנו בחדר, לרגל ה-8 במרץ, יום האישה הבינלאומי ואני מברכת את כלל אזרחיות מדינת ישראל ונשות העולם כולו.
עאידה תומא סלימאן: אני מברכת אותן בעשייה שלהן לקידום זכויות הנשים, לקידום מעמד נשים ולקידום שוויון מגדרי, אבל בעיקר לברך את התנועה הפמיניסטית על ההבנה העמוקה שבלי לקשור את האישי לציבורי, בלי לקשור את האישי לפוליטי ובלי שאנחנו נעמוד מאד חזק על תשתית של דמוקרטיה, של שוויון, של צדק חברתי, של שלום, של סיום הכיבוש, אנחנו לא נגיע לעתיד המיוחל שכולנו רוצות להגיע אליו – של חיים ברווחה, חיים בשוויון וחיים במעמד של שווה בתוך החברה שלנו.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו עכשיו נעסוק, עוד מעט, בפאנל בנושא היצירה כמקדמת דיאלוג רב-תרבותי, אבל לפני שאנחנו עוסקות בפאנל אני הייתי רוצה קודם כל להודות לכל התלמידים והתלמידות שהגיעו למשכן הכנסת, שהסכימו שאנחנו נציג את העבודות המאד יפות שעשינו מהן תערוכה בחוץ, אני גאה מאד בכם, אבל אני רוצה לעבור לערבית כדי שאני אהיה בטוחה שהם יבינו בדיוק מה אני אומרת.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו נקשיב למורות כי הן ידברו איתנו, היום, על דברים אחרים.
עאידה תומא סלימאן: ידברו על עצמן וההתנסות שלהן.
עאידה תומא סלימאן: לפני שאנחנו מתחילים ומתחילות אני רוצה גם להודות קודם כל לד"ר תייסיר חדד שיצר את הקשר הראשוני, מפקח מוזיקה ואומניות במגזר הערבי, אני הייתי אומרת באוכלוסייה הערבית, לא אשתמש במונחים של משרד החינוך, למרות שזה בשיתוף פעולה עם משרד החינוך.
עאידה תומא סלימאן: אז תודה רבה, תודה שהתקשרת, תודה שהתקשרת, תודה שארגנת את האירוע הזה, אני מאד מודה לך.
עאידה תומא סלימאן: כמובן שתודה לגב' רון רונקין, מנהלת אגף אומנויות במשרד החינוך, שחלמה ונתנה לי ליישם את החלום שלה.
עאידה תומא סלימאן: כמובן גם לאושרה לרר שייב, אושרה מנהלת היחידה לשוויון בין המינים, אנחנו מכירות מדיונים של הוועדה, כאשר היא מגיעה ומייצגת את המשרד, לא תמיד מחייכות אחת לשניה, לפעמים אני מקשה עליך, לפעמים את לא נותנת לי תשובות, אבל מה שבטוח הוא ששתינו מכבדות אחת את השנייה על העשייה ועל המחוייבות לנושאים שאנחנו עוסקות בהם ואנחנו יודעות, גם כשאנחנו מקשות אחת על השנייה, המטרה היא להגיע לעוד ועוד הישגים למען הנשים.
עאידה תומא סלימאן: המורות לאה אברהם, תרצה בן יעקב, אלחאן חילו, חגית כפיר וחאולה דיפסי, שהיום אני אראה אותה בכובע אחר- -
<חאולה דיפסי: אני לא מורה, אגב.
עאידה תומא סלימאן: את לא מורה?
עאידה תומא סלימאן: אז את מדריכה?
עאידה תומא סלימאן: תכף נשמע.
עאידה תומא סלימאן: אני אבקש מאושרה לנהל לנו את הפאנל הזה, אני אהיה יותר צופה מן הצד, אני לא אחראית אם הן יגרמו לי להתערב באמצע, את מכירה אותי כבר.
<אושרה לרר שייב: אני באמת רוצה לפתוח בתודה רבה ליושבת ראש הוועדה, חברת הכנסת עאידה תומא סלימן, זה לא מובן מאליו לתת קול ציבורי למורות ועוד ביום האישה, להביא אותן לקדמת הבמה כאן בכנסת, להקשיב להן ולתת להן להשמיע את קולן.
<אושרה לרר שייב: אני יודעת להיות נאמנה לעצמי, זה מה שאני יודעת, זו הבחירה שלי, ללכת עד הסוף, ללחום, לא לצמצם את המהות שלי, לשאוף תמיד לטוב יותר תוך כדי תנועה ועשיה, זה מה שאני יודעת.
<אושרה לרר שייב: ביום שהבנתי שאני כאדם, כאישה, כיוצרת, לא הולכת לשום מקום בלי הלב שלי, בלי האנרגיה הזו שמבקשת ממני לנוע קדימה ולנצח את הבינוניות – הבנתי שאני חופשיה.
<אושרה לרר שייב: איזו הקלה.
<אושרה לרר שייב: אפשר לקרוא לזה בכל מיני שמות חשבתי, וגם פמיניזם, כל כך פשוט, כל הפמיניזם הזה הוא כל כך אישית וטוב שכך, כי מהאינטימיות הזאת את יוצאת אל העולם, משמיע את קולך והעולם מגיב אליך.
<אושרה לרר שייב: השרשרת האנושית הזו, שאת חלק ממנה, היא עוצמתית ביותר ואין לך ערך בלעדיה, כשאת מבינה את זה – את רוצה לצעוק את זה, כאן ועכשיו, כי זה הזמן שלך, ברגע הזה, לעשות ולהגיד את דבריך, זו הבחירה והברירה הנהדרת שלך.
<אושרה לרר שייב: בחרתי לפתוח בדבריה האחרונים לציבור, של יוצרת נפלאה שאינה כבר איתנו, רונית אלקבץ.
<אושרה לרר שייב: זה הטור האחרון אותו כתבה לידיעות אחרונות, לפני שנה בדיוק.
<אושרה לרר שייב: רונית בחרה שלשלב ביצירתה אמירה חברתית נוקבת ורצון להביא לשינוי חברתי.
<אושרה לרר שייב: זו, אומרים רבים, זו מהות החינוך.
<אושרה לרר שייב: היום נדבר על המתח בין החינוך האינדיבידואלי לבין החינוך לתרבות משותפת, בין העמדת הזהות האישית במרכז לבין השאיפה ליצירת זהות משותפת.
<אושרה לרר שייב: המתח הזה מועצם בחברה רב-תרבותית, ועוד יותר כאשר מדובר בנשים יוצרות.
<אושרה לרר שייב: החוקרת הפמיניסטית, קרול גיליגן, מביאה תפיסה לפיה נשים מסתכלות על העולם אחרת, הן רואות אותו מורכב מיחסים, אינטראקציות, אכפתיות, אמפתיה, נשים מביאות למרחב קול שונה, היא אומרת, קול של צדק חברתי.
<אושרה לרר שייב: נשים יועדו להשמיע קולן במרחב הפרטי, הסגור, המרחב הציבורי יועד לגברים.
<אושרה לרר שייב: 200 השנים האחרונות הביאו אותנו הנשים קדימה, לקדמת הבמה, להשמיע את קולנו בכל תחומי החיים.
<אושרה לרר שייב: בפאנל היום ננסה לגעת במתח הזה בין החינוך לבין האומנויות, בקול הנשי אותו מביאות היוצרות, המורות, המחנכות, אל תוך הניסיון שלהן לבנות חברה רב-תרבותית פתוחה וצודקת.
<אושרה לרר שייב: אני מזמינה את גב' נורית רון רונקין, מנהלת אגף אומנויות במזכירות הפדגוגית לשאת דברים.
<נורית רון רונקין: צהריים טובים, התרגשות מיוחדת לנו היום ותודה לך, אושרה היקרה על הדברים שפתחת בהם, התכנסות מיוחדת, התרגשות מיוחדת, תודה לכל המורות שנמצאות, היוצאות, הכוריאוגרפיות, הזמרות, המנצחות, התלמידים, אבל אני רוצה במילה להתחיל אולי ממה ששמעתי פה הבוקר מאחת הנשים.
<נורית רון רונקין: היה כאן פאנל סיח מדהים בעיני, שאמרה, אני רוצה שיום האישה הבינלאומי יהיה כל יום, לא רק אחד בשנה.
<נורית רון רונקין: אז חשבתי לעצמי שזה תלוי בנו, אם נקום כל יום בבוקר ונגיד שזה היום שלנו, אז זה היום שלנו, אבל אנחנו חוגגות יום אחד, אנחנו נצא ליום – נגיד מה שנגיד ומה שיקרה יקרה, לא הכל תלוי בנו, אבל האמירה הזו של איך אנחנו קמות בבוקר ואיך אנחנו יוצאות – יש לה משמעות שבעיני בהחלט קשורה במה שאנחנו עושים במערכת החינוך.
<נורית רון רונקין: זה מביא אותי לשני סיפורים קטנטנים, אחד שקן רובינס כתב בספר שלו: המקום הנכון, שהוא מספר על שיעור ציור, כיתה יושבת ומציירת והמורה מסתכלת ומביטה על התלמידים ורואה שכולם סיימו לצייר ואחת נשארה ורוכנת ומציירת ועובר הזמן, בשלב מסוים היא ניגשת אליה ושואלת אותה: מה את מציירת?
<נורית רון רונקין: אז היא לא מביטה בה אלא ממשיכה לצייר והיא אומרת: אני מציירת את אלוהים.
<נורית רון רונקין: אז המורה אומרת לה: אף אחד לא יודע איך אלוהים נראה.
<נורית רון רונקין: אז היא מביטה אליה ומרימה את הציור ואומרת: עוד מעט כולם יראו.
<נורית רון רונקין: זה סוג של ילדה אחת, שעם זה היא באה, היא באה לחיים, היא באה לעולם עם זה.
<נורית רון רונקין: ילדה אחרת פגשתי פה, שרה – פגשתי המון ילדות וציורים מרגשים מאד.
<נורית רון רונקין: שרה סיפרה לי על הציור שלה וריגשה אותי, היו כאן צילומים ובאמת, היו פה הרבה עבודות מאד מרגשות, פמיניסטיות, עאידה, התחילו משם, ממקום מאד בטוח.
<נורית רון רונקין: אחרות שאמרו: אנחנו לא יודעות ושרה, היא אמרה יש לי חלון אחד פתוח, חלון אחד סגור וים, היא ציירה ים ואמרה: מי שמביטה על הים זאת אני והמורה שלה אמרה לי ששרה היא ילדה שקטה.
<נורית רון רונקין: שרה ילדה שמדברת את עצמה דרך הציור הזה, כנראה, וזה מה שהאומנויות בעצם מאפשרות במערכת, הן מאפשרות להגיד כל אחת את עצמה.
<נורית רון רונקין: אחת באה לעולם והיא תראה לכל העולם מי זה אלוהים, ואחת באה עם קול אחר לעולם והיא תמצא את דרכה והאומנויות מאפשרות את זה.
<נורית רון רונקין: המורות שלנו, זה כבוד גדול למורות להיות מורה במערכת, זה האומנות שלה, אומנותה של המורה היא באמת היכולת לאפשר לשרה, לחברותיה, לאותה ילדה שקן רובינס מדבר עליה – להציג את מה שקיים פה, בכולם קיים.
<נורית רון רונקין: אחת צריכה שיקלפו את זה ממנה ואחת באה עם זה לעולם.
<נורית רון רונקין: אני חושבת שלימודי האומנויות ולכן כל כך חשוב שאנחנו נמצאים פה – נמצאים פה היום להגיד כמה דברים.
<נורית רון רונקין: להגיד על החינוך כמה הוא חשוב והאומנויות באמצעותם, על היצירה, על האפשרות הזו של לדבר בשירה, בנגינה, יש הרבה אמצעים, כחמשת התחומים שנמצאים באגף אומנויות.
<נורית רון רונקין: נמצא אתנו כאן מפמ"ר מוזיקה, מפמ"רית אומנות, יש אתנו את מי שהוביל ואפשר, כמו שאמרת, את קיום היום הזה – ד"ר תייסיר חדד ואני חייבת להגיד שעבדאללה שעומד מאחוריו ופתח את המקום ואת הדלת לאומנויות בחברה העברית במערכת החינוך.
<נורית רון רונקין: זה לא שזה לא היה, זה היה, אבל באותם מקומות שהמחנכות או המנהלות, כמו ברלנטי שנמצאת כאן, רצו שהאומנויות יהיו אצלן בבית הספר, אבל באופן מערכתי – זאת האפשרות שלנו כמערכת להשפיע על זה, עבדאללה חטיב ותייסיר ב-4 שנים האחרונות נותנים את הקול החשוב הזה בחברה העברית להתקיים ועל זה אני מאד מודה להם, מקרב לב, כי אנחנו כולנו מאמינים בחינוך לאומנויות ובמה שזה יעשה לחברה של כולנו, לחברה ולתרבות וליחד שלנו וזה בזכות שילוב הידיים הזה.
<נורית רון רונקין: זה מופיע בחוק חינוך, המקום הזה של לתת לילדים את האפשרות ליצור ולהביע את הכשרונות שלהם ואת היצירתיות שלהם, ואני חושבת שזאת ההזדמנות שלנו ומהמשכן הזה להשמיע את הקול הזה של חינוך, חינוך לאומנויות, הקול הנשי המגדרי – אני מרגישה שאנחנו מקיימים אותו בחינוך לאומנויות, אנחנו מידי שנה, כמו שנה שעברה, קיימנו את זה ביחד בחברה הבדווית, לפני שנים עשינו כנס מדהים של חוקרות ושל נשים ושל ההשפעה שלהן והיום הזה הוא באמת יום מיוחד, אני שמחה על זה שאנחנו מתארחים פה, בבית הזה.
<נורית רון רונקין: אני נורא רוצה להודות למנהלת הוועדה, דלית ולעמל שנמצא כאן, שלא נותן לנו לשיר ולנגן, אבל אולי זה יקרה, לא יודעת.
עאידה תומא סלימאן: עמל בדרך כלל אדם מאד שמח והוא היה אוהב לשמוע אתכם, אבל הוא היה חייב להעביר את המסר מהנהלת הכנסת.
<נורית רון רונקין: אז לשמוע הוא ישמע ולשיר אנחנו בכנס הבא נמצא את המקום שהשירה תאמר גם את הדברים ותביע בתיאטרון ובקולנוע ובמחול את מה שיש לחינוך לאומנויות לעשות, אנחנו גם יודעים לדבר כי באיזו שהיא הזדמנות שהזמינו אותי לאיזה שהוא כנס, דיברנו ודיברנו ודיברנו ואז אני רואה את פני זה שהזמין אותנו, אני גם מפמ"רית מחול, עם זה אני באה, אני מנהלת את האגף רק 5 שנים.
<נורית רון רונקין: אז אני רואה שפני זה שהזמין אותנו הוא הולך ומתכווץ, סך הכל אני רואה שיש שביעות רצון באולם מהדברים שאנחנו אומרים, אחר כך אני יוצאת החוצה ואני שואלת אותו, לא אסגיר את שמו: מה קרה?
<נורית רון רונקין: הוא אמר: לא חשבתי שתדברי כל כך הרבה, חשבתי שתרקדי.
<נורית רון רונקין: אז אנחנו גם לדבר יודעות ואני באמת באמת מודה לך ומודה לכל מי שטרח ועשה ולתייסיר כמובן ולפאנל הנהדר שלנו ולאושרה ואני בטוחה שזה משהו שהוא מיוחד ומשמעותי בהקשר המגדרי ובהקשר של החינוך לאומנויות.
<נורית רון רונקין: פאנל מקסים לכולם ותודה שאתם אתנו.
עאידה תומא סלימאן: אושרה, אם יורשה לי לברך את הצטרפות חבר הכנסת מוטי יוגב, שהתעקש להגיד לי שהוא נמצא פה בזכות קרובת משפחה, תרצה, שהיא אחת המשתתפות שלנו בפאנל, אז ברוך הבא.
עאידה תומא סלימאן: תרצה, נצטרך להביא אותך כל שנה כדי שחבר הכנסת יצטרף אלינו?
עאידה תומא סלימאן: הצטרף גם חבר הכנסת וחבר הוועדה, חבר הכנסת אילן גילאון.
<אושרה לרר שייב: אני פותחת את השלב של הדיון, באמת יש לנו כאן 5 נשים, אנחנו נשמע עליהן עכשיו – הן מדהימות, כל אחת בפני עצמה שווה פאנל.
<אושרה לרר שייב: דיברתי איתן כבר כמה פעמים וכל פעם הייתי מרותקת מחדש, אז אנחנו נתחיל בשתי שאלות – שלב השאלות הזהות ואחר כך נפנה לכל אחת בהתאם לייחוד שלה.
<אושרה לרר שייב: אם תוכלנה בבקשה לספר על עצמכן, אני אתחיל.
<אושרה לרר שייב: אני אושרה שייב לרר ואני ממונה על שוויון בין המינים בחינוך, אני מתחברת לאומנות על ידי כך שבעברי הייתי שחקנית, אבל אחר כך עברתי לתחום החינוך.
<אושרה לרר שייב: הייתי מורה, יועצת, מנהלת, סגנית מנהלת והיום מפקחת ארצית במטה מהחינוך.
<אושרה לרר שייב: חאולה?
<חאולה דיפסי: אני חאולה חאג' דיפסי, אני שחקנית, אבל אני נמצאת פה בכובע של רכזת תרבות לחברה הערבית בעיר רמלה.
<חאולה דיפסי: התחלתי דרכי כשחקנית, אבל אמרתי שאם אני רוצה להשפיע יותר על חינוך לאומנות – אני חייבת לעסוק בזה, לשמחתי או לצערי לרוב אנחנו רואים אומנויות בחברה הערבית בבתי הספר, אמרתי זאת חוזקה שצריך לנצל אותה ולהביא אומנות שהיא שווה ומתאימה- - -
<אושרה לרר שייב: אנחנו נדבר על החוזקות, עכשיו רק על עצמך תספרי.
<חאולה דיפסי: לא, אני רוצה להגיד למה הגעתי לזה.
<אושרה לרר שייב: אנחנו נגיע לזה, אבל עכשיו את.
<אושרה לרר שייב: את.
<אושרה לרר שייב: מי את, אנחנו נגיע ללמה הגעת.
<חאולה דיפסי: אז אני גם שחקנית, גם רכזת תרבות בעיר רמלה, יושב ראש מדור תרבות ערבית במשרד התרבות, אמא לשני בנים וחיה בנווה שלום.
<אושרה לרר שייב: לאה, בבקשה.
<לאה אברהם: לאה אברהם, אמא לבן בשם אנוש, בת לשמעה ויעיש אברהם שבאו ארצה מתימן, יוצרת בתחומים של מחול, מוזיקה ותיאטרון כשהיצירה שלי במובהק יונקת מתוך אותם שורשים מהם ירשתי מהורי.
<אושרה לרר שייב: בבקשה, תרצה.
<תרצה בן יצחק: שלום לכולם, קוראים לי תרצה בן יצחק, נשואה ואם לחמישה ילדים, היצירה האחרונה שלי היא יצירה חינוכית, אני הקמתי את אולפנת הללי לאומנויות.
<תרצה בן יצחק: אני ראש אולפנה ופורצת דרך לחינוך למצויינות במגזר הדתי, בחמישה תחומי אומנויות: מוזיקה, מחול, אומנות פלסטית, קולנוע ותיאטרון.
<תרצה בן יצחק: אני אחרי כברת דרך במסע של כ-20 שנה בתפקידי חינוך שונים באקדמיה, שכולם יונקים ומשתתפים על השפה האומנותית בדגש על מחול.
<תרצה בן יצחק: אני מאד מאד מתרגשת להיות כאן, אני מאד מברכת על הבוקר הזה שהיה, על הדיון הקודם שהיה מרתק.
<תרצה בן יצחק: אני חושבת ששיח והשותפות הם מנצחים פה את הכל, אני רוצה לציין את הזמן המיוחד שאנחנו נמצאים בו היום, ביום האישה הבינלאומי, בהשראת אסתר המלכה, גיבורת החודש שלנו, מתוך מגילת אסתר.
<תרצה בן יצחק: אישה שבכח ההשפעה והעוצמה הנשית שלה חוללה שינוי בגורל העם היהודי ובזכות זה אנחנו פה היום.
<אושרה לרר שייב: תודה תרצה, חגית?
<חגית כפיר: צהריים טובים, שמי חגית כפיר, אני זמרת, יוצרת, מלחינה וחזנית.
<חגית כפיר: אני מלחינה בעיקר שירי משוררות, טקסטים מהמקורות, מהתנ"ך, מהתלמוד וכו' ובשנים האחרונות מלחינה הרבה הרבה תפילות נשים, אני גם מופיעה הרבה עם חברת הכנסת עליזה לביא, אני מלחינה את התפילות מתוך הספרים שלה.
עאידה תומא סלימאן: רציתי לשאול.
<חגית כפיר: כן.
<חגית כפיר: אני בעלת ותק של 28 שנה במשרד החינוך, הקמתי לפני כ-20 שנה את אחת ממגמות המוזיקה הראשונות, אני חושבת, במגזר הדתי, באולפנת ישורון בפתח תקווה ולפני 3 שנים תרצה התקשרה אלי וביקשה להצטרף לאולפנה הצומחת, גבעת וושינגטון.
<אושרה לרר שייב: אלחאן.
<אלחאן אשקר חילו: שמי אלחאן אשקר חילו, מנצרת, מורה לחינוך מוזיקלי בבתי ספר ממלכתיים במשרד החינוך, 31 שנים.
<אלחאן אשקר חילו: אני בעלת תואר ראשון באקדמיה למוזיקה בירושלים לחינוך מוזיקלי ופסנתר, גם תואר שני במכללת לוינסקי.
<אלחאן אשקר חילו: אני מרכזת פרויקטים מוזיקליים משותפים, אני לא אומרת דו-קיום, כי כשאני אומרת דו-קיום אז אני מפצלת.
<אלחאן אשקר חילו: אז אני רכזת לפרויקטים חיים משותפים מוזיקליים משותפים בכפר יפיע ובית האומנויות בעמק יזרעאל, מרצה במכללת צפת במגמת הוראה לחינוך מוזיקלי ומדריכה פדגוגית מטעם לוינסקי.
<אלחאן אשקר חילו: גדלתי בבית מוזיקלי, לאבא- - -
<אושרה לרר שייב: את יכולה להסביר לנו מה פרוש השם שלך, אלחאן חילו?
<אלחאן אשקר חילו: אלחאן זה לחנים, חילו זה מתוק, אבל שם משפחה ראשון שלי זה אשקר שזה- - -
<אושרה לרר שייב: אבל השם אלחאן לא השאיר לך שום אפשרויות בחירה אחרות לחיים.
<אלחאן אשקר חילו: אני גדלתי לאבא מלחין ואמן, מוזיקאי, כנר, הוא הלחין שירים מזרחיים בהשראת המוזיקה- - -
עאידה תומא סלימאן: הוא היה המורה שלי, אני חייבת להגיד, הוא לימד אותי.
<אלחאן אשקר חילו: הוא חינך לחינוך מוזיקלי גם.
<אלחאן אשקר חילו: מגיל 5 התחלתי, הוא לימד אותי פסנתר, לא היה לי מורה לפסנתר ואז אני בהמשך הפכתי לשותפה של אבא, בהרכבים מוזיקליים שונים, מוזיקה אירופאית ומוזיקה מזרחית על גווניה השונים: כמו מוזיקה ארמנית, מצרית, לבנונית, טורקית, מוזיקות עולם מהעולם הערבי וגם אני ניגנתי במשך שנים בתזמורת הכנסיה המרונית בנצרת, כשהוא היה המנצח של המקהלה ומאז, כשהוא נפטר, אני לקחתי את זה הלאה והמשכתי את התפקיד שלו.
<אושרה לרר שייב: תודה רבה.
<אושרה לרר שייב: תודה אלחאן, אני אוהבת להגיד את השם הזה.
<אושרה לרר שייב: בדרך כלל יוצרות ויוצרים חיים בתוך איזו שהיא בועה משל עצמם, אומרים שהיצירה דורשת התחברות אל תוך האני, אל תוך האינדיבידואל ובכל זאת, כל אחת ואחת מכן בחרה לבוא ולעשות מעשה חינוכי, גם אם היא לא מחנכת, בחרה לבוא ולעשות משהו ולשנות את פני המקום בו היא חיה.
<אושרה לרר שייב: הייתי רוצה לדעת וללמוד מכן למה בחרתן בבחירה הזאת, למה לא נשארתן כל אחת בתוך הבועה שלה, בתוך העשייה שלה, בתוך עצמה – נתחיל איתך אלחאן.
<אלחאן אשקר חילו: אני, כמו שאמרתי גדלתי בבית מוזיקלי לאבא שהוא היה מלחין ומוזיקאי וגם מורה לחינוך מוזיקלי ואומנות בבתי ספר בנצרת, אז ליוויתי אותו מאז שאני זוכרת את עצמי, מאז שהייתי ילדה.
<אלחאן אשקר חילו: הוא היה דמות מרכזית בעולם המוזיקלי שלו ורכשתי את ההשכלה האקדמית וגם המעשית- - -
<אושרה לרר שייב: למה בחרת בחינוך?
<אלחאן אשקר חילו: בחרתי בחינוך- - -