GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עאידה תומא סלימאן: במקום העובדת הסוציאלית, עכשיו זה יישמע כאילו יש לי משהו נגד העובדת הסוציאלית, במקום העובדת הסוציאלית שיושבת במשאית, מחכה שאנשים יגיעו אליה, ואני אומרת לך, הם לא יגיעו אליה במצב הזה, תשים שתי נשים חונכות סומכות שמסתובבות בתוך הכפר, חודשיים שלושה בתקן הזה, משוחחות עם נשים, דופקות בדלת, נכנסות, שותות קפה, אומרות להן 'אנחנו כל שבוע נהיה פה', תביא איתם חבילת משחקי ילדים, לשים אותם מול המשאית, הילדים יגיעו, האימהות יגיעו איתם, יתחילו לדבר.
<מרינט וקנין: נכון, זה בדיוק ככה.
עאידה תומא סלימאן: זה רק לעשות את הסוויץ' הזה של כאילו - - - בסדר, יש תכניות שעובדות מאוד יפה בתל אביב, לא חייבות לעבוד פה.
עאידה תומא סלימאן: זה מה שנקרא רגישות תרבותית, לא לשמר את המצב הקיים מתוך רגישות תרבותית, אלא להבין איך להזיז את העניין.
<ח'אלד אזברגה: מג'יד, אני חושב שהמודל של מרכז עוצמה, בגלל המבנה הגיאוגרפי של המחלקה, אני חושב שאם תהיה אפשרות להגדיל אותו, אנחנו נבדוק את זה, שיגיע לכמה שיותר יישובים, זאת אומרת אנחנו לא יכולים לעבוד כמו ברהט או ביישוב אחר, שכולם יכולים ליהנות ממנו, פה נהנים ממנו באבו קרינאת ובביר הדאג' לא נהנים ממנו.
<ח'אלד אזברגה: זה אומר שצריך להביא את המכסה של מרכזי עוצמה לעוד יישובים, צריך לחשוב - - -
<מגיד אלעטאונה: אני חייב להעביר ביקורת - - -
<ח'אלד אזברגה: אני מדבר על - - - המשרד כרגע.
<מגיד אלעטאונה: דקה, אני חייב להעביר ביקורת אובייקטיבית.
<מגיד אלעטאונה: לא יכול להיות שאתה מצהיר על תכנית יפה בלי משאבים, מה הכוונה?
<מגיד אלעטאונה: אתה נותן לי 60,000 שקל, 'לך למכולת תקנה', קדחת אני אקנה, עובד סוציאלי עולה 180,000, אם תיתן לי עו"ס תקני 180,000, אני יכול להריץ אותו בקהילה, מה אני אעשה עם 60,000?
<ח'אלד אזברגה: כרגע עוצמה, העבירו את מרכזי עוצמה לתקנים, מה שאני אומר, בתחילת דבריי אמרתי את זה, שאנחנו צריכים לבדוק את זה, עכשיו אני מדבר בכובע של - - -
<מגיד אלעטאונה: אלימות למשל, למה אני יכול לשלם 60,000?
<מגיד אלעטאונה: מי יעבוד איתי ב-60,000?
<ח'אלד אזברגה: צודק, צריך משאבים.
<מגיד אלעטאונה: ברשותך, המדינה הזו היא מומחית בלחוקק חוקים, חוק האונס, הטרדה מינית, תאונות דרכים וזה וזה וזה, אבל רוצים עם הכוח המצומצם בלשכות שיעשו את זה.
<מגיד אלעטאונה: התעסוקה ובטחון פנים אותו דבר.
<מגיד אלעטאונה: הגיע הזמן להגיד את הדברים.
<מגיד אלעטאונה: כל פרויקט, לדעתי, אם לא יהיה מלווה בכוח אדם אני לא אגע בו.
<מגיד אלעטאונה: אני אעבוד על עצמי.
<מגיד אלעטאונה: צריך להיות נדוניה תקציבית, הפרויקט הזה.
<מגיד אלעטאונה: הרעיון שאמרת הוא זהב, לדעתי, למה?
<מגיד אלעטאונה: הבנות ייצאו ויגיעו למטרה הזאת.
<מגיד אלעטאונה: אבל הוא כפקיד סעד, הוא צריך לטפל באלה שקרתה האלימות מול שופט הנוער, איך לתת תכנית ייחודית, זה עולם אחר.
<מגיד אלעטאונה: הם כל יום חוק, גם במגזר היהודי דרך אגב, הם מחוקקים חוקים בלי תקנים וזה לא יילך.
<מגיד אלעטאונה: צריך להיות ערים לדבר הזה, גם מקבלי ההחלטות, אתה לא יכול לתת שירות בלי תקנים.
<אורנה אפרים-אגם: היום עובדת נשים שלנו, עובדת אלימות במשפחה, עושה גם נערות וגם - - - אני לא יכולה לבקש ממנה.
<אורנה אפרים-אגם: היא בד בבד עושה גם שתי קבוצות נערות, ובאמת התחלנו והיה מאוד יפה והם נכשלו בגלל איזה שהוא עניין פה פנימי, זה היה פה בכפר הזה.
<אורנה אפרים-אגם: זה עבד מאוד יפה כמה חודשים, עד שמישהו הוציא שם של קבוצת נערות במצוקה וככה הפיל אותם.
<אורנה אפרים-אגם: ועכשיו אם היא מצליחה לעשות את זה במקום אחר.
<אורנה אפרים-אגם: עם נשים זה הרבה יותר עבודה, מאוד קשה לסמוך על אותה עובדת שתרוץ גם בשטח וגם ב - - -
עאידה תומא סלימאן: אני לא ביקשתי שתסמכו, אני התחננתי, תגידו מה חסר.
<מגיד אלעטאונה: לא, בסדר מצדך.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שצריך ראייה כוללת, שצריך לשים תכנית, להגיד שאי אפשר לטפל עם עובדת סוציאלית אחת, ואז מתחילים לדרוש.
<חגי מויאל: אני רוצה להגיד.
עאידה תומא סלימאן: תגיד, חגי, אתה מפקח על ה - - -
<אורנה אפרים-אגם: חגי, עוד משפט אחד, ברשותך.
<אורנה אפרים-אגם: כשדיברו איתנו על מה אנחנו רוצים סביב העניין של הרפורמה בשירותים החברתיים, אחד הדברים הראשונים שהצבענו עליהם זו תכנית שאני לפחות גדלתי עליה, כעובדת סוציאלית לפני 20 שנה והיא רצה מאוד מאוד יפה, כשהיינו מעט מאוד עובדים סוציאליים על כל הפזורה בימים הראשונים שלה וזה היה - - - הכשרה קהילתית לעובדים סוציאליים מתחילים בשטח.
<אורנה אפרים-אגם: אז היום, אני מבינה שבמשרד כבר לא קוראים לזה - - - וזה מה שביקשנו, איזה שהוא ליווי לעובדים, כי אמרנו - - - אבל כן לתת איזה שהיא הכשרה קהילתית.
<קריאה: כלים.
<אורנה אפרים-אגם: מעבר לכלים גם כוח אדם.
<אורנה אפרים-אגם: עד היום, מג'יד אומר לנו תמיד את הפעילויות שהוא - - - אין לנו עובדים שאנחנו יכולים לייחד אותם באמת רק לעבודה קהילתית.
<אורנה אפרים-אגם: אז מה זה משנה אם נקרא לזה עבודה עם נשים ועבודה עם נערות ועבודה עם ילדים בסיכון, אבל זו עבודה קהילתית.
<אורנה אפרים-אגם: לא רוצה לבקש מאותו עובד פרטני, שגם ככה אני מרגישה שמכל הכיוונים מושכים אותו, להצליח לעשות מיליון ואחד דברים.
<אורנה אפרים-אגם: אנחנו היינו אז צעירים בני 20 ועשינו את זה, והיום, היום יותר קשה להוציא את העובדים.
<אורנה אפרים-אגם: אני באמת אומרת, בכנות.
<אורנה אפרים-אגם: עובדים שיודעים שזה המנדט שלהם, זה מה שהם לומדים, המשרד יודע להכשיר וזה מה שהם צריכים לעשות.
<אורנה אפרים-אגם: רכז אחד אצלנו במחלקה שבזה יתעסק עם עוד פול של עובדים סוציאליים שזה יהיה המנדט שלהם.
<חגי מויאל: זו אמירה.
<חגי מויאל: הנושא הזה של העבודה הקהילתית בתוך החברה הבדואית והצורך לקבל כלים לעבודה קהילתית זה אחד הצרכים שהם לא מצליחים לממש אותם כאן וזה אומר כוח אדם וזה אומר הכשרות מיוחדות לנושא של עבודה קהילתית.
<חגי מויאל: אז זה משהו שעלה כאן ואני חושב שאורנה עכשיו נגעה באמת בצורך.
<חגי מויאל: צורך נוסף, ואני עכשיו מדבר בכובע של אלימות במשפחה, בכדי שנצליח.
<חגי מויאל: החברה הבדואית בנגב נמצאת כמה צעדים אחורה ממה שקורה בכל הנושא של התערבויות וטיפול בנושא של אלימות במשפחה ממקומות אחרים בארץ.
<חגי מויאל: בכדי שנוכל להשלים את הפערים האלה, את כל הקשיים שיש כאן, שהם גם אלמנטים תרבותיים, גם אלמנטים תפיסתיים, גם אלמנטים קהילתיים, חובה שכל רשות מקומית כאן תקבל את המודלים המלאים של הנושא של אלימות במשפחה.
<חגי מויאל: המודל המלא מדבר על 2.5 תקנים שמתוכם יש חצי תקן של עבודה קהילתית, כי אלימות במשפחה בחברה הבדואית חייב הרבה מאוד את העבודה הקהילתית, בגלל שזה שבטי וזה משפחה רחבה ואנשים צריכים להכיר את כל המאטריה הזאת וטיפול פרטני אחד לאחד באישה נפגעת או לצורך העניין בגבר פוגע, זה לא מה שיביא את השינוי.
<אורנה אפרים-אגם: אני אוסיף על זה את מה שדיברנו בבוקר, הפיצול של הכוננויות.
<אורנה אפרים-אגם: ברשותך, חגי, כי זה משהו שאני באמת אומרת היום, זה לא יכול להישען על חסדיה של עובדת שמוכנה להיות 24/7 חוץ מיום כיפור זמינה.
<אורנה אפרים-אגם: להיות בכל שעה ובאה לעבוד בשמונה בבוקר כאילו היא לא - - -
עאידה תומא סלימאן: אז למה מחלקים את הכוננויות?
<מרים בן עטר: כי אין כוננויות, זה לא נושא בחוק.
<מרים בן עטר: בחוק כוננויות מקבלים פקידי סעד לחוקים השונים, כי זה על פי חוק.
<מרים בן עטר: אלימות במשפחה לא - - -
עאידה תומא סלימאן: אבל אתם יודעים מה אתם אומרים?
<חגי מויאל: את הולכת לקבל במסקנות של הוועדה הבין משרדית, אחת הסוגיות המרכזיות שם זה הסיפור הזה של כוננויות וקריאות פתע.
<חגי מויאל: בגלל שבאלימות במשפחה, כשאתה צריך להתערב בחירום אתה חייב להיות בעל ידע בנושא של התערבות באלימות במשפחה ולכן אנחנו דורשים, באמצעות הוועדה, להכניס לאלמנטים של הכוננויות שקיימות היום במשרד הרווחה כוננויות לאלימות במשפחה באופן מאוד ספציפי ולהכשיר את האנשים, אנשי המקצוע באלימות במשפחה, להיות כוננים, שיקבלו מימון ככוננים וגם ימומנו כקריאת פתע, מה שהיום קיים רק לפקידי הסעד לצורך החוק.
<חגי מויאל: זו אחת ההצעות שיהיו בוועדה.
<מגיד אלעטאונה: פקיד סעד לא מתוקנן, זה על החשבון הכללי של המחלקה.
<מגיד אלעטאונה: אין להם תקן.
<מגיד אלעטאונה: נותנים כוננויות ובזה סיימו.
<מגיד אלעטאונה: זאת אומרת תפקיד פקיד הסעד הכוננות היא על חשבון האחרים.
<מגיד אלעטאונה: פקיד סעד, במקום שיהיה מתוקנן, תקן מיוחד לעובד פקיד סעד, לפחות בילדים, אין בלשכות דבר כזה.
<מרים בן עטר: אבל זו בעיה כללית של כל הרשויות.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לקחת את זה קצת יותר הלאה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכל הנושא של - - -
<מגיד אלעטאונה: תקנון.
עאידה תומא סלימאן: לא, לפני תקנון.
עאידה תומא סלימאן: כשאני אמרתי שזה מחייב עבודה בצורה אחרת ויכול להיות שמבחינת רצף הזמן העבודה הסוציאלית בנגב פה נמצאת, ואני לא מדברת על כוח האדם, על ההכשרות והידע והניסיון של כוח האדם, אלא מבחינת ההתאמה שלו, הוא נמצא כאילו 20 שנה אחורה בעבודה סוציאלית באופן כללי במדינה.
<מרים בן עטר: לא בכל התחומים.
<מרים בן עטר: ממש לא.
עאידה תומא סלימאן: לא בכל התחומים, אבל מה שאני מסתכלת - - -
<מרים בן עטר: ולא בכל המקומות אותו דבר.
<מרים בן עטר: את לא יכולה להגיד על רהט, על חורה אפילו, אותו דבר על מה שקורה - - - זה מאוד שונה.
עאידה תומא סלימאן: ברור, אבל תיקחו אותי מילה במילה.
עאידה תומא סלימאן: אני מנסה להעביר רעיון, שיכול להיות שהוא עדיין צריך יותר - - - אני חושבת שהגיע הזמן להקים איזה שהוא פורום שבא ואומר שאולי צריך להיות יותר יצירתיים בפיתוח תכניות ודרכי פעולה שהן שונות, המציאות היא שונה.
עאידה תומא סלימאן: העובד הסוציאלי שעובד בחיפה או עובד בנצרת או עובד בכפר מנדא יודע שאלה תחומי הכפר שלו, הוא מכיר את המשפחות, הוא יודע לחיות את הכפר כמו שצריך.
עאידה תומא סלימאן: פה אנחנו מדברים על שטחים גדולים.
עאידה תומא סלימאן: עובד סוציאלי שצריך לבקר את אלה שחיים 200 קילומטר רחוק ממנו או 150 קילומטר, אתם מבינים?
עאידה תומא סלימאן: 150 קילומטר זה עכו ו - - -
<מרים בן עטר: אילת.
עאידה תומא סלימאן: לא, ירושלים.
<מגיד אלעטאונה: צריך גם תוספת עידוד לזה.
עאידה תומא סלימאן: זה עולם אחר.
עאידה תומא סלימאן: השאלה היא אם לא כדאי, לפחות בנושאים הטעונים האלה - - - אני אומרת לך, אני הבת של החברה הערבית, דברי איתם על ילדים, דברי איתם על זכויות ילדים, על חינוך ילדים, כולם ישמחו, דברי על סיוע לאנשים מוחלשים.
עאידה תומא סלימאן: דברי בנושאים של אלימות, של העצמת נשים, יש לך בעיה.
עאידה תומא סלימאן: אולי כדאי באמת צוות חשיבה בתוך המשרד שיחשוב לא רק מבחינת איך ניגשים, אלא יכול להיות לעשות את זה הפוך, דווקא להתחיל בקהילתי, להכשיר את הקרקע, ואז זה מחייב שינוי בהשקעת המשאבים של המדינה, שהמשאבים יילכו קודם כל, שנה, שנתיים, שלוש, ארבע, לעבודה קהילתית, לבניית סוג של רשת חברתית ואחר כך לבנות על זה.
<מגיד אלעטאונה: אני חושב ששתי המועצות, קסום וזה, בשונה מרהט וחורה, צריך לתת לעובדים שבשטח תוספת עידוד, למה?
<מגיד אלעטאונה: אף אחד לא רוצה לבוא.
עאידה תומא סלימאן: אמרתי את זה, כן.
עאידה תומא סלימאן: אם יש מחסור רציני בעבודה סוציאלית - - -
<מגיד אלעטאונה: תוספת עידוד, צריך לאפשר לאדם - - -
עאידה תומא סלימאן: כמו שעשו עם מורים, כמו שעושים עכשיו בנציבות שירות המדינה לאלה שבאים מהצפון לעבוד בירושלים, בגלל שהם רוצים ל - - -
<מגיד אלעטאונה: נכון, תוספת עידוד, 20%.
עאידה תומא סלימאן: תוספת עידוד.
עאידה תומא סלימאן: אם באמת יש לכם מחסור רציני באזור צריך להעלות את זה בפני ה - - -
<מגיד אלעטאונה: משרד הרווחה, זה היה כשהייתי צעיר עוד, כשהיה מחסור בכוח אדם, פתח את המכון בכל האוניברסיטאות, וכל מי שהתחייב לשלוש שנים היה מקבל משכורת.
<מגיד אלעטאונה: אני בכלל רציתי ללמוד אנגלית, לא עבודה סוציאלית, באתי כי - - -
עאידה תומא סלימאן: כן, היו להם תכניות.
<מרים בן עטר: אני רוצה לחזור למציאות של הסיור הזה.
עאידה תומא סלימאן: הסיור פה, כל המטרה הייתה המשאית, לא ראיתי את הג'יפים, ראיתי רק את המשאית.
<מרים בן עטר: ראית את הג'יפים מרחוק.
עאידה תומא סלימאן: זה הג'יפ שהוא נסע איתו?
<מגיד אלעטאונה: לא, זה לא שני הג'יפים, זה הג'יפ שלי.
עאידה תומא סלימאן: אבל הג'יפ מגיע עם מי לשטח?
<מרים בן עטר: נהג ועובד סוציאלי.
<מרינט וקנין: אני אתן לך את החוברת, אני רוצה שתבואי לראות את המועדונית.
<מרים בן עטר: אני רוצה שנחליט לעשות סיכום, הכול פה.
עאידה תומא סלימאן: כן, לא נזוז למקום אחר.
עאידה תומא סלימאן: אני הייתי מעוניינת לשמוע את ההצעות שעלו עם איזה שהוא נגיד מידע קצת יותר קונקרטי, כתוב.
עאידה תומא סלימאן: נתחיל מתכנית המשאית והתכנית של הג'יפים, כי לא היה חומר שחילקתם שאפשר לצרף אותו לפרוטוקול, מה התכיפות של הגעת המשאית לכל כפר, כמה זמן, מה מצבת כוח האדם שנמצאת.
<מרים בן עטר: מסקנות ראשונות - - -
עאידה תומא סלימאן: מסקנות ראשונות.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה מאוד חשוב לצרף לפרוטוקול.
<חגי מויאל: אורנה, גם הצורך של עבודה קהילתית, לכתוב מסמך על זה.
<מגיד אלעטאונה: חשוב שתכתבי את זה, בהחלטת הממשלה שדיברנו - - -
<אורנה אפרים-אגם: זה לא עבודה קהילתית, זה לעבוד פה במושבים, להיות עובד כוללני.
<מגיד אלעטאונה: בהחלטה של הממשלה, שאני יזמתי בזמנו, כתוב בתכנית שאושר על ידי הממשלה שני עובדים סוציאליים למשאית, זה לא התממש בפועל.
<מגיד אלעטאונה: אני עושה היום בכוח אדם של הלשכה.
עאידה תומא סלימאן: אתה יוצא עם כוח האדם של הלשכה ולא תקנים נוספים.
<מגיד אלעטאונה: בדיוק ככה.
<מגיד אלעטאונה: זה על חשבון משהו אחר.
<אורנה אפרים-אגם: זה מה שקורה בפועל.
<אורנה אפרים-אגם: היום יש להם יום קבלת קהל בלשכה, יום עם המשאית ולפעמים עוד יום עם - - -
<מגיד אלעטאונה: ביקשנו שני תקנים למטרה הזו ולצערי לא קיבלנו תשובה.
עאידה תומא סלימאן: חבר'ה, אתם מפליאים אותי.
עאידה תומא סלימאן: כאילו בחמש הדקות האחרונות - - -
<חגי מויאל: זה תמיד ככה.
עאידה תומא סלימאן: זה תמיד ככה, כל מי שעושה קבוצות יודע את זה, אבל אם יש החלטת ממשלה שזה חייב להיות תקנים תוספתיים צריך לדרוש שזה יהיה ככה, לחפש את החלטת הממשלה.
עאידה תומא סלימאן: אני מוכנה לעשות את זה בשם הוועדה.
<מגיד אלעטאונה: אני אשלח לך את זה.
עאידה תומא סלימאן: אם יש החלטת ממשלה כזו אז צריך לדרוש מהמשרד למלא אחר הדרישה הזו ולא לקבוע שמי שיעסוק בה - - - אני מאמינה שלאחר תקופה מסוימת זה יהפוך למין התמחות, איך להיכנס מהר לתוך הכפר, איך להצליח לרכוש אמון.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה אחד הדברים שאנחנו נבדוק.
<מגיד אלעטאונה: דבר שני, עובדים קהילתיים, זה דחוף, לדעתי, למה?
<מגיד אלעטאונה: זה עובד מול הוועדים, מול המעבר, כל אלה - - -
עאידה תומא סלימאן: אז אני מבקשת, תכינו דף, שני דפים, שמסבירים את ההיגיון של עבודה קהילתית ועם קצת כמה דרוש לכם ואז אפשר להתחיל לרוץ עם זה.
<מרים בן עטר: אני רוצה להגיד משהו.
<מרים בן עטר: בתחילת הביקור נאמר משפט קטן על התקנון של המחלקה, שהוא המפתח של הכול, אני חושבת שכל עוד לא יהיה שינוי במפתח של תקנון המחלקה לא משנה מה נעשה.
<מרים בן עטר: אם לא משנים את המפתח, אז נגיד שהדגש יהיה עבודה קהילתית, אז מה עם העבודה המקצועית?
<מרים בן עטר: וצריך להגדיל את השמיכה, אי אפשר להמשיך למתוח אותה.
<מגיד אלעטאונה: יש לי מסמך שלהם.
<מגיד אלעטאונה: לפני עשר שנים צמרת משרד הרווחה, כולל המנכ"ל, לקחו שכירות של מכון מנדיל, ואמרו שהלשכה הזאת, כשזה היה אבו בסמה, זקוקה ל-54 תקנים.
<מגיד אלעטאונה: שתי המועצות היום, עברו עשר שנים, בקושי 30-32.
<מגיד אלעטאונה: זאת אומרת יש מסמך של משרד העבודה, מסמך שהוא ספר שלם, תכנית עבודה.
<מרים בן עטר: בלי זה אנחנו - - -
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שחלק מהעניין של התקציב זה התקצוב הדיפרנציאלי שמכניסים בתוכו גם את הגורמים של מרחק ופזורה וגיאוגרפיה, חייבים לשקול את זה באיזה שהוא שלב.
<חגי מויאל: יכול להיות שצריך לדלות את המסמך שאני מודה שאני לא מכיר אותו.
עאידה תומא סלימאן: אני אחפש אותו.
<מגיד אלעטאונה: תודה.
מירב בן ארי: אני אחליף את חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן בדיון.
מירב בן ארי: נפתח את ישיבת הועדה לקידום מעמד האישה ושוויון מגדרי, היום ה - 28.11.16, כ"ז בחשוון תשע"ז.
מירב בן ארי: הנושא שאנחנו הולכים לדון בו מתייחס לטיפול הרפואי בנשות קבע בהיריון במהלך שירותן הצבאי.
מירב בן ארי: אני, מאז שאני בהיריון בעצמי, קיבלתי כל מיני עדויות ותגובות של נשים בהיריון, וגם עקבתי קצת על מה שקורה במקביל בצבא.
מירב בן ארי: קראתי את הראיון עם קרפ"ר שהיה לפני כמה חודשים במוסף של ידיעות אחרונות, והוא אמר שאנשי הקבע מתכוונים לחזור לצבא.
מירב בן ארי: במקביל, דיברתי כאן עם חגי טופולנסקי, ראש אכ"א, וגם הוא אמר לי, מירב, המגמה היא להחזיר את אנשי הקבע לצבא - - -
<קריאה: לקופות החולים.
מירב בן ארי: סליחה, לקופות החולים, וזאת אומרת, אני כבר שם, המגמה כבר החלה.
מירב בן ארי: העניין הוא שעד שהמגמה ועד שזה, ואגב, אני אשמח אם אולי אתם תתנו לנו תאריך חזרה, או תכנון או משהו, בזמן הזה הגיעו אלי הרבה תגובות.
מירב בן ארי: עד מתי הצבא היה בקופות חולים?
מירב בן ארי: עד לפני שנתיים?
<קריאה: הצבא לא היה בקופות החולים, תכף נעשה סדר.
מירב בן ארי: אוקיי, אז תכף נעשה סדר, כי זה הנתון שהיה לי חסר.
מירב בן ארי: אני רוצה רגע לעשות סדר בעניין.
מירב בן ארי: נשים שנמצאות בהיריון, בעיקר נשות קבע, שזה הרבה פעמים ההיריון הראשון שלהן.
מירב בן ארי: היריון הוא תקופה לא פשוטה, תקופה מורכבת, תקופה שגוף האישה עובר תהליכים, וכמובן נשים זקוקות לייעוץ, הכוונה, בטח אם זה היריון ראשון, אבל גם אם זה היריון שני או שלישי, צריך טיפול מלווה.
מירב בן ארי: קיבלתי כל מיני תגובות, אני יכולה להגיד לכם שזה בעיקר בחיל הירוק, פחות בחיל האוויר, אני כבר אומרת, אני לא אכנס לכל הסיפורים ששמעתי, הסיפורים קשים.
מירב בן ארי: אני אגיד לכם בקצרה, אין אחות ליווי היריון כמו שיש בקופות החולים, אם יש, יש אחת.
מירב בן ארי: אגב, שמעתי על אחת בתל השומר שיצאה לחופשת לידה, אז אין אף אחד שמחליף אותה.
מירב בן ארי: אין רופא, אין דבר כזה.
מירב בן ארי: זה פרילנסר.
מירב בן ארי: אז אם משהו נורא חשוב לנשים בהיריון זה שיהיה להן נשים שמלווה אותן, אין מה לדבר.
מירב בן ארי: אין בדיקות מעקב, אין המלצות לזריקות חיסון, לא לשפעת, לא לשעלת, שבכלל לא קיבלו.
מירב בן ארי: רוב הנשים, אחרי שהן הבינו את העניין של לשבת בחר"פ יום שלם, שהן נשות קבע, שיש להן גם עבודה מאוד חשובה לעשות במקביל, הבינו את העניין והלכו לרפואה הפרטית.
מירב בן ארי: כל ביקור אצל רופא, ומי שהייתה בהיריון יודעת, אנחנו מדברים על עלויות של ביקור רופא, סתם להתייעצות, 1,000 שקלים, מישהי אפילו אמרה לי שלבדיקות דם היא לא הלכה, כי גם זה בזבוז זמן לחכות חצי יום לבדיקות דם, אז היא הלכה לרופא ועשתה את זה ב-250 ש"ח.
מירב בן ארי: אין סקירות, הצבא נותן רק אחת - מוקדמת ומאוחרת.
מירב בן ארי: אני לא רוצה לספר לכם על הסיפורים ששמעתי על הסקירות, על מישהי שישבה חצי ערומה, הרופא הלך, חזר אחרי 40 דקות, דבר שברפואה, אני יכולה להגיד לכם מניסיון אישי, כשאני עשיתי שקיפות, זה פשוט תענוג.
מירב בן ארי: הגעתי, שילמתי 57 ש"ח, ממיטב כספי וזה פשוט מדהים ההבדל.
מירב בן ארי: אני מודה שבאופן אישי גם לקחתי את זה מאוד ללב.
מירב בן ארי: סיפור על אישה שהגיעה לסקירה לרופא בוולפסון, הביאו לה מתמחה כמובן גם, שם בצבא.
מירב בן ארי: היא הלכה אליו, ישבה על המיטה, חיכתה לו משהו כמו שעה , ואז המתמחה הזה אמר לה שיש לה עובר עם ציסטה במוח.
מירב בן ארי: הוא לא מוצא.
מירב בן ארי: אחרי חצי שעה, שלוש וחצי שעות היא הייתה בבדיקה, הוא לא מוצא את החוט במוח.
מירב בן ארי: בקיצור, אני מניחה שאתם מתארים לעצמכם מה עבר על האישה הזאת.
מירב בן ארי: מהרגע שהוא יצא, בכיתי בלי סוף.
מירב בן ארי: הסיוט שהיה לי מהרופא הזה היה ענק, מצאתי את עצמי קובעת תור למומחה, אני יודעת שזו אמא שלה לקחה אותה, היא שילמה 2,600 ש"ח, עשתה את הבדיקה, שכבה על המיטה והיא אמרה שהרופא הראה לה את כל האיברים, אמר לה שהכל בסדר, אין לעובר שלך שום ציסטה במוח ומאותו רגע אני כבר לא רוצה לשמוע.
מירב בן ארי: מדובר פה על חיילת מצטיינת.
מירב בן ארי: היא אומרת לי, אני שמונה שנים בצבא, הוצאתי שני גימ"לים בכל השירות, אני מצטיינת בכל מקום שהגעתי, אני החלטתי להפסיק עם הצבא ופשוט לשלם 1,000 ש"ח על כל בדיקה.
מירב בן ארי: יש פה עוד סיפורים על נשים שטסו לחו"ל, אין אפשרות לקבל שום אישור מהרופא, למרות שהיא בסך הכל בשבוע שמותר.
מירב בן ארי: סיפור על מישהי שהייתה לה דלקת, גם, היא מתקשרת לרופאה, ילדה בת 19, יש איזה מרפאה שנקראת "מכל הלב" או "הכל ללב", היא אמרה, הדבר האחרון שעושים שם זה לעבוד מכל הלב.
מירב בן ארי: יושבת ילדה בת 19, אומרת לה, "מה את בלחץ?
מירב בן ארי: את כולה בהיריון".
מירב בן ארי: בקיצור, סיפורים מזעזעים.
מירב בן ארי: אני רוצה לומר לכם משהו אחד.
מירב בן ארי: אין מצב, במדינת ישראל 2016, אישה בהיריון שעוברת התעללות כזו.
מירב בן ארי: אין לי הגדרה אחרת.
מירב בן ארי: זה פשוט מזכיר לי מדינת עולם שלישי.
מירב בן ארי: מה גם שנשים שהיו בצבא והיו בהסדר עם קופות החולים, אמרו, אנחנו ילדנו אחרת בכלל.
מירב בן ארי: זאת אומרת, יש לי אישה, גם, שאני מלווה אותה כאן, היא אמרה לי: יש ילד שעשיתי בתקופה שהייתי בקבע וזה היה משהו אחר לעומת ילד היום.
מירב בן ארי: אני אומרת, אם אנחנו מדינה מתקדמת, נאורה, אני יכולה להגיד לכם באמת על עצמי, כשאני בקופת חולים, לא משנה, אני לא אציין את זה, אבל באמת, כל קופות החולים נהדרות בעניין הזה, אני עוברת תהליך פשוט מדהים, ובמקביל אני רואה נשים שאני מכירה באופן אישי, שאומרות לי: מיצינו את העניין של החר"פים, מיצינו את העניין הזה של הפגיעה בפרטיות, שאני באה ומחכה עם עוד אלף חיילים, מיציתי את העניין הזה שאין לי אף אחד ששואל אותי, ומיציתי את העניין הזה של בכלל להתמודד.
מירב בן ארי: עכשיו למה?
מירב בן ארי: אין תקציב?
מירב בן ארי: הרי אנחנו יודעים שהתקציב של משרד הביטחון הוא הגדול ביותר במשק, איך אנחנו דווקא מזניחים את אנשי הקבע?
מירב בן ארי: האנשים והנשים בעיקר שאנחנו אמורים לדאוג להם?
מירב בן ארי: ואני לא רוצה לדבר על הרפואה בצבא לכל אנשי הקבע, אני רוצה כן לשים דגש על הנשים בהיריון.
מירב בן ארי: כי גם אם אתם החלטתם לחזור לקופות החולים, והבנתי דרך אגב שהיה סקר של קול קורא לאנשי הקבע מה הם חושבים על הרפואה בצבא, שלשום הופץ דו"ח של ראש אכ"א.
מירב בן ארי: הבנתי שראש אכ"א כתב האם צריך לדעתם לעבור לרפואה אזרחית, זאת אומרת, הצבא מבין שיש איזשהי בעיה.
מירב בן ארי: אם החלטתם לעבור, אז קודם כל נשמח לשמוע, ואם אתם חושבים שיש בעיה, הנשים בהיריון צריכות לעבור מחר בבוקר, לא לחכות.
מירב בן ארי: ולא דיברתי על אותה אישה שאמרה לי, שזה אני כבר לא רוצה להיכנס, שאחרי ההיריון טיפת חלב זה לפי האזור שהיא התגייסה בו.
מירב בן ארי: אז היא רשומה באשדוד, סליחה שאני צוחקת אבל זה פשוט אבסורד, והיא ובעלה שניהם אנשי צבא, הם שוכרים בשוהם, ובגלל טיפת חלב היא צריכה לנסוע לאשדוד, משוהם.
מירב בן ארי: איזה מין אבסורד זה?
מירב בן ארי: טיפת חלב, אתה אמור לקחת תינוק בן יומו.
מירב בן ארי: אני עוד לא הגעתי לטיפת חל, שבוע שבועיים, לנסוע איתו לאשדוד, כי הצבא לא מכיר בזה שהיא עכשיו בתעודת זהות רשומה בשוהם.
מירב בן ארי: תשמעו, זה קצה המזלג, זה קצה הקרחון לסיפורים ששמעתי.
מירב בן ארי: עוד סיפור אחד אחרון.
מירב בן ארי: משבוע 37 נשים בהיריון, מי שהייתה בהיריון יודעת, צריכה לעבור מוניטור, כמעט כל שבוע.
מירב בן ארי: היא אומרת לי, איפה?
מירב בן ארי: למי ללכת?
מירב בן ארי: איזה מוניטור?
מירב בן ארי: עוד פעם לשבת יום שלם, בשביל שהרופא יתייחס אלי כשיתנו לי הפניה למיון.
מירב בן ארי: גם זה.
מירב בן ארי: הסיפורים קשים, אני רוצה לשמוע כמובן את הצבא, את משרד הבריאות, הזמנו גם את המשרד לבטחון פנים ומעניין אותי גם במשטרה, אני לא כל כך יודעת, אני אשמח לדעת, אני מודה שעקבתי בעיקר אחרי הצבא, ובעיקר החיל הירוק.
מירב בן ארי: אני רואה שאת אמנם מחיל האוויר, אני מניחה שאת שולטת בחומר מצוין, אבל שתדעי שמחיל האוויר קיבלתי תגובות טובות.
מירב בן ארי: זה קצת מתסכל אותי, כי אני גולנצ'יקית חמש שנים, תמיד אנחנו חשבנו שבחיל האוויר, זה שיש להם בריכות זה יותר טוב, מסתבר שזה הרבה יותר מזה.
מירב בן ארי: אז אני אומרת לך, רוב הנשים בצבא הקבע שייכות לחיל הירוק והתסכול מאוד מאוד גדול שם.
מירב בן ארי: אז נתחיל עם נועם, נועם פינק, אט"ל רע"ן שר"פ.
<נועם פינק: אט"ל זה פחות משנה - - -
מירב בן ארי: ראש ענף - - -
<נועם פינק: זה סמנכ"ל קופת חולים צה"ל, זה מה שכולם מבינים.
<נועם פינק: נעים מאוד, אני נועם פינק, אני קרדיולוג במקצוע, רופא לב.
<נועם פינק: זה תחום אחר, אבל אני שמח להיות פה, תודה על ההזמנה.
<נועם פינק: נמצאת איתי ד"ר קלייטמן, שהיא רופאת ה - - -
מירב בן ארי: כן, ניתן גם לה כמובן.
<נועם פינק: אני תכף אעביר גם לה את השרביט, אני רוצה להגיד כמה דברים בפתיח.
<נועם פינק: קודם כל אמירות קשות, ואני תכף אפרט, יש לי לא מעט דברים להגיד.
<נועם פינק: אני לא בא וטוען שהמערכת שלנו מושלמת, רק אני חושב שאני מאוד מכבד את המוסד הזה, את הארגון הזה, אנחנו ארגון רציני, ביקשתי לפני הדיון לקבל את הטענות, לקבל את השמות, יש לנו הליך בדיקה - - -
מירב בן ארי: אגב, אני רוצה להגיד לך שאף אחת לא הייתה מוכנה להזדהות, אף אחת לא מוכנה להגיד את השם שלה, אני רוצה להגיד לך שאפילו, אם שמתם לב, לא עשינו תקשורת לפני למרות שזה נושא, מי כמוך יודעת, שהיה יכול לזה, והן מאוד מאוד נאמנות לצבא, שלא תתבלבל, לא שמות, אפילו מישהי אמרה לי, שלא בטעות יחשבו שאני קשורה אלייך, במצב כזה, מהחשש שאין ועד עובדים, כמו שאנחנו יודעים, בצה"ל, לא יהיה ועד עובדים בצה"ל, זה לא ארגון דמוקרטי, אבל יש חששות מאוד גדולים.
מירב בן ארי: לכן, אגב, נזהרתי מאוד בעניין, למרות שאמרתי מה הסוגיה ואיך אנחנו מתמודדים איתה, זה כל העניין.
מירב בן ארי: אבל סליחה, פשוט כהערת אגב.
<נועם פינק: תנו לי רגע להתייחס, בכלל יש על שולחני בערך עשר פניות ביום, הן מזוהות, הן פרטניות, על כל מיני בעיות שיש לנו במערכת, אני מטפל בהם במלוא הרצינות - חלקם של נשים בהיריון, שמזדהות, איפה שיש בעיות, אנחנו פותרים אותן.
<נועם פינק: מי שלא רוצה להזדהות, אז קשה לי לרדת לעומק הדברים, מטבע הדברים, ולהבין איפה הבעיה.
<נועם פינק: אז אני אדבר ברמה הכללית, כי ברמה הפרטנית טרום הדיון לא קיבלנו שום דבר כדי לבוא ולעשות בדק בית - - -
מירב בן ארי: תגיד, איך אתה, המערכת הצבאית, איזה ליווי היא נותנת לאישה בהיריון בצבא?
<נועם פינק: אני תכף אעביר לד"ר קלייטמן שתפרט את הסל שאנחנו נותנים, את מעקבי ההיריון, את מה יש היום בצבא, מה אנחנו נותנים לנשות הקבע, שכלל, אני יכול להגיד ואני מתכוון למה שאני אומר, אינו נופל ממה שמקבלת אישה בקופת חולים.
<נועם פינק: חלק מהדברים עולה על מה שמקבלת אישה בקופת חולים, אישה שנכנסת לרופא בצה"ל, וזה בולט מאוד - - -
מירב בן ארי: שהוא פרילנס, אגב.
<נועם פינק: אני לא יודע מה זה אומר פרילנס.
מירב בן ארי: זה לא רופאים של הצבא.
<נועם פינק: לא, ממש לא.
<נועם פינק: יש בצה"ל אנשי קבע, כמו ד"ר קלייטמן, שהם גניקולוגים במדים, יש לי לא אחד ולא שניים.
מירב בן ארי: כמה רופאים יש כאלה?
מירב בן ארי: עזוב אותך שם, תן לי מספר.
מירב בן ארי: כמה רופאי נשים יש בצבא?
<ורד קלייטמן: יש מעל 50 אנשים שאנחנו עובדים איתם, אנחנו חמישה אנשי קבע, לא כולנו עושים גם מעקבי היריון, אבל חלק גדול - - -
מירב בן ארי: רגע, חמישה אנשי קבע שהם גניקולוגים?
<ורד קלייטמן: שהם גניקולוגים.
מירב בן ארי: חמישה?
<נועם פינק: אנשי קבע - - -
מירב בן ארי: אז זה מה שאמרתי, זה פרילנסר.
<ורד קלייטמן: זה לא פרילנסרים, זה אנשי מילואים.
<נועם פינק: אני לא יודע מה זה אומר פרילנסרים.
<נועם פינק: יש לי מילואימנקים שלי שבאים ועובדים אצלי, יש לי רופאים - - -
מירב בן ארי: זה פרילנס.
<נועם פינק: מילואימנקים זה פרילנס?
מירב בן ארי: מבחינתנו כן.
מירב בן ארי: לצורך הבדיקה כן, הוא בא והולך.
מירב בן ארי: אין לו שום קשר למטופלת.
<קריאה: בחודש הבא לא יהיה.
מירב בן ארי: אין לו שום קשר, הוא בא, עושה מילואים, ואחרי חודש הוא לא נמצא שם, הוא בא פעם בשנה.
<ורד קלייטמן: אני רוצה לתאר לך איך הדברים מתנהלים, אני מאוד אשמח.
<ורד קלייטמן: שמי ורד קלייטמן, אני רופאת נשים, בוגרת באר שבע בדרום, עתודאית.
<ורד קלייטמן: חלק מהתפקידים שלי אמנם בחיל האוויר, אבל אני כבר משנת 2012 לא בחיל האוויר, אלא סיימתי את ההתמחות, הייתי בחיל האוויר, הקמתי מרפאה בנבטים ומאז אני בעצם פה.