GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עינב לוק: בנו בעברית ובערבית יחד עם מדריכים מהחברה דוברי ערבית שיכנסו מתחילת שלב הפיתוח, לא אחר כך התאמה, אלא בעצם יכנסו מהשלב הראשון לבניית חומרים מותאמים, תרבות, שפה.
<עינב לוק: ולקחנו על עצמנו את השנה כשנת פיתוח.
עאידה תומא סלימאן: שנת פיתוח.
עאידה תומא סלימאן: קיבלתם תקציב על שנת הפיתוח הזו?
<אדוה ברקוביץ' רומנו: בשנת הפיתוח שהיתה היה תקציב גם של הג'וינט וגם של המשרדים השותפים ועכשיו אנחנו רוצים לצאת לדרך ולעשות פעולות משמעותיות.
עאידה תומא סלימאן: ואין לכם תקציב מובטח?
<אדוה ברקוביץ' רומנו: יש תקציב לכל משרד.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: הג'וינט עובד בדרך כלל מתקציבים קיימים.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: זאת אומרת, כל אגף שותף מקצה מתוך התקציבים הקיימים לטובת התכנית.
עאידה תומא סלימאן: מתוך מה שיש.
נחמן שי: אני לא הבנתי את הפעילות שלהם.
עאידה תומא סלימאן: זה הזמן שלך לדבר אז תוכל גם לשאול אותם.
עאידה תומא סלימאן: מה הפעילות, הם מכינים תכנית - - -
נחמן שי: תכנית הדרכה, תכנית חינוכית ?
עאידה תומא סלימאן: תכנית חינוכית, תכנית הסברה - - -
נחמן שי: למי?
נחמן שי: למסגרות חינוכיות?
<עינב לוק: למסגרות פורמליות ובלתי פורמליות, בצהריים, בתנועות הנוער, בתוך בתי הספר.
<אדוה ברקוביץ' רומנו: גם בתוך מסגרות רווחה.
נחמן שי: חינוך נוער להימנע מהטרדות מיניות או להרתיע או מה הרעיון?
<עינב לוק: הרעיון הוא, כמובן, גם להגביר את המודעות להיבטים האלה.
<עינב לוק: לעודד פניה לעזרה.
<עינב לוק: חשוב להגיד שחלק מהמטרות הגדולות שלנו זה גם אם ילדים נמצאים במצוקה, בסיכון, לעודד פניה לעזרה.
<עינב לוק: לעודד, דיברת על המסוגלות של המורים, גם לעודד פניה לעזרה, לדעת מה לעשות עם הפניות שמגיעות, להגביר את ההכשרות בנושא הזה, יועצות חינוכיות - - -
נחמן שי: למי תגיע התכנית?
נחמן שי: למי התכנית מגיעה או אמורה להגיע?
<עינב לוק: התכנית היא תכנית יישובית, בשלב הראשון של הפיילוט היא תהיה בכ-8 יישובים.
נחמן שי: זה רק פיילוט עכשיו?
<עינב לוק: בשלב הזה זה רק הפיילוט והכוונה בהמשך, כמובן, להרחיב את זה ליישובים נוספים.
עאידה תומא סלימאן: את האמת אני לא כל כך מבינה מה זאת אומרת יישובית.
עאידה תומא סלימאן: כאשר האם זה רק כשנכנסים לרק בתי הספר ומרכזים קהילתיים או שמעורבים בזה גורמים אחרים בתוך היישוב מעבר ל - - -
<איריס בן יעקב: זה בעצם עיגון משאבים, זה עיר ללא אלימות שאנחנו נעגן איתה, כולם יחברו יחד, זה תנועות הנוער, בעצם כל הפלטפורמות שקיימות בישוב יחברו יחד לתכנית הזאת.
<איריס בן יעקב: ובכל ישוב זה יראה קצת אחרת כי בכל ישוב יש פלטפורמות אחרות, אבל הכוונה היא אותה כוונה.
<עינב לוק: השותפים שלנו יושבים כאן, נציגי משטרה, משרד הבריאות - - -
נחמן שי: אבל למה צריך להתחיל ב- - - זאת אומרת, זה יפה שאתם מתחילים 8 ישובים בתור פיילוט.
נחמן שי: כמה זה בסוף יגיע ומתי לאחוז משמעותי בקרב אנשים צעירים במדינת ישראל.
נחמן שי: בשיטה הזאת זה יקח 20 שנה.
נחמן שי: יעשו פיילוט, אחרי הפיילוט יעשו מחקר, אחרי המחקר יסיקו מסקנות, אחרי המסקנות יתחילו לחפש כסף.
נחמן שי: בינתיים הילדים גדלים ויוצאים מהמעגל הזה, אמנם נכנסים אחרים, אבל לא הבנתי את הרעיון המכונן.
<עינב לוק: ומכרכזי הסיוע עוסקים בתחום של חינוך והסברה כבר למעלה מ-30 שנה.
נחמן שי: אבל אתם לא מגיעים לאוכלוסיית היעד שלהם.
עאידה תומא סלימאן: מרכזי הסיוע כן מגיעים לבתי הספר, בטח נכנסים לבתי הספר.
עאידה תומא סלימאן: אני מציעה ככה, יש לי הרגשה, אני כמוך, יש לי המון שאלות לתכנית הזו ויש לי הרגשה - - - גם לבנות על מה שקיים, למרות שהקיים צריך לטפל בכל מיני נושאים.
עאידה תומא סלימאן: עיר ללא אלימות אני לא רואה שעושים ניסים ונפלאות בנושא של אלימות באופן כללי כדי לקחת מהם גם מהמשאבים ולעשות משהו אחר.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכדאי מאוד שנדע יותר פרטים ולהיכנס לעומק בתכנית הזו כי עד כמה שאני מרגישה שאפילו לכן זה לא כל כך מגובש.
עאידה תומא סלימאן: ככה לפחות ההרגשה שלי.
<קריאה: זה פשוט בשלבי בנייה.
עאידה תומא סלימאן: בשלבי בנייה, בסדר.
עאידה תומא סלימאן: אז עכשיו אני נותנת את זכות הדיבור לחבר הכנסת, נחמן שי, ואחר כך נמשיך.
נחמן שי: אני, כידוע לך, לומד בכל פעם בישיבות האלה דברים חדשים ואני רוצה הפעם להודות לך אורית ולמרכזים.
נחמן שי: גם על העבודה שאתם עושיםוגם על הדיווח המפורט והמעולה ששמתם על שולחן הוועדה.
נחמן שי: כמובן תודה מיוחדת לכל העדויות האישיות ששמענו פה שהן משקפות, לדעתי, את אותו שינוי תודעתי שאת כותבת עליו, שיותר נשים, גברים מוכנים להתייצב בפני הציבור ולספר את הסיפור האישי שלהן שהוא בדרך כלל פותח לבבות בצורה יותר חדה ויותר ברורה מאשר מספרים ודיאגרמות וכדומה.
נחמן שי: וכל סיפור הוא כמובן סיפור אחר וכל אחד ממנו באמת יש לו השפעה.
נחמן שי: אני לא מופתע מהעלייה בהיקפים של התלונות וגם בצורך מכם להערך בהתאם מפני שזה נובע מאיזשהי אוירה ציבורית, כללית של פתיחות, של שחרור וכדומה שחל גם בחברה הישראלית וגם בכלל.
נחמן שי: תסתכלו על הפרסומות, תסתכלו על סרטים, תסתכלו על כל מיני במות ציבוריות ותראו איך הדברים נפתחים לחלוטין גם בשפה וגם בהתנהגות ומובן שיש גם אנשים שזה לוקח אותם למקומות רעים מאוד ולדפוסי התנהגות שאנחנו עכשיו נדרשים לטפל בהם.
נחמן שי: יש גם שינויים שנובעים, אני קראתי את המאמר של ד"ר אלטשולר, כמובן, העידן החדש של תקשורת מהירה, דיגיטלית היא קוראת לזה, שגם מעביר את ה - - - קודם כל הוא זה שיצר את השיתוף הגדול בין האנשים, אבל הוא גם זה ששובר את כל המחסומים של האנונימיות, זה ברור.
נחמן שי: אין היום, לא רק בתחום המסוים הזה, אלא אין שום תחום אחר שאפשר לשמור על סודיות בפני הציבור הרחב.
נחמן שי: אנחנו נתקלים בזה בכל ועדה בכנסת הזאת מוועדת חוץ וביטחון עד, לא יודע, כל ועדה, גם במקום הזה, שהמידע הוא חופשי, הוא פתוח, הוא זמין, ולכן הוא מרתיע בסופו של דבר את המתלוננות, המתלוננות מפני התייצבות להיכנס להליכים מפני שהם יודעים שבאותו רגע הם נחשפים לכלל הציבור.
נחמן שי: הם לא מקבלים מילות תודה כמו שפה, להיפך, רכילות, גינויים ואמירות מאוד לא סימפטיות כמו שיוהנה אמרה בהרחבה.
נחמן שי: גם הטיפול המשפטי אני התרשמתי שזה דורש רפורמה כי בין שחור ללבן יש עוד גוונים של אפור ושאפשר בכל זאת, גם אם לא מצליחים להגיע להרשעה אז כנראה שאפשר ליצור איזשהי הרתעה לפני אנשים שהיו מעורבים ואם לא הרשיעו אותם אז הם עלולים לחשוב שכל מה שהם עשו זה בסדר והם ימשיכו ויעשו את זה, הלוא זה בעצם הפחד של כולנו.
נחמן שי: אני חושב שאנחנו צריכים ליזום פה פעילויות מטעם הוועדה או בצד החוקי משפטי או בצד הציבורי.
נחמן שי: ועם כל הכבוד לפרויקט ששמענו עליו וכדומה, אני חושב שהסברה, שזה עניין שאני קצת מבין בו, היא לא יכולה להתנהל במעגלים מאוד קטנים בדבר שהוא תופעה, בוודאי לאומית, ואולי בינלאומית ולהגדיל אותה בקיטועים קטנים כאלה לעולם לא יגיעו לנכדות שלי, כבר יגמרו את הבית ספר תיכון עד שיגיעו אליהן כדי להסביר להן גם את התופעה, גם מה הן אמורות לעשות, גם איך מתלוננים וגם למי מתלוננים ולמה צריך להתלונן וכולי וכולי וכולי.
נחמן שי: הילדים גדלים, הם עוברים את המערכת, לכן צריך להזדרז במהלך הזה כי זה יציף את הנושא עם כל ההשלכות שלו ויביא לפחות לטיפול יותר עמוק.
נחמן שי: תחשבי עאידה, אני מודה שאני עוסק פה במישור האינפורמטיבי ובהתרשמויות שלי, אבל אנחנו צריכים לחשוב מה הוועדה הזאת לוקחת על עצמה, באמת להוביל פה איזשהן יוזמות משמעותיות, כולל, אם צריך, שינויים בחוק.
נחמן שי: אני לא יודע מה הפרטנרים ממשרד המשפטים יגידו, אבל זה מתחייב בהחלט.
נחמן שי: בכל מקרה, המאבק שלכן, אני אומר לכן את זה עכשיו בשורה התחתונה, הוא מאבק שנושא פירות, האווירה הציבורית השתנתה.
נחמן שי: יש יותר נכונות להעיד.
נחמן שי: יש יותר הסתייגויות מהאנשים שמעורבים בכך, הם לא יכולים לחזור למקומם בחברה.
נחמן שי: אפילו אם לא היה שום דבר, שום הליך פלילי, עדיין נוצרת איזשהי סטיגמה.
נחמן שי: שיש לה שורשים.
נחמן שי: במובן זה שיש לה שורשים, היא לא מצוצה מהאצבע.
נחמן שי: וגם בזה אני חושב שמאזן ההרתעה הוא מאוד מאוד חשוב.
עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת מסעוד גנאים, אמרת קודם שתרצה לצאת.
מסעוד גנאים: נכון אני חייב לצאת.
מסעוד גנאים: תחילה אני מודה לך על הדיון.
מסעוד גנאים: מודה לכל הנוכחים והאורחים.
מסעוד גנאים: אני מצטרף לחבריי בחיזוק ידיהם של כל מרכזי הסיוע בעניין כל כך חשוב, מסוכן, כאוב, אני לא יודע מה עוד אפשר להגיד.
מסעוד גנאים: אין ספק שאני תומך בזה שהעניין של הטיפול בסוגיות האלה יהיה הוליסטי וכוללני.
מסעוד גנאים: הכוונה, שכל אחד משלים את השני משום שאין גורם אחד שיכול לכסות את העניין.
מסעוד גנאים: הן בעניין העלאת המודעות בחינוך, הן בעניין הטיפול, הן בעניין הענישה, הרתיעה, בכל המישורים האלה.
מסעוד גנאים: אני כמורה לשעבר, אני אומר את החשיבות הגדולה של בתי הספר בעניין הזה.
מסעוד גנאים: בהתחלה הייתי רכז חינוך חברתי.
מסעוד גנאים: בסיוע עם היועצת היו עושים סדנאות העלאת המודעות בקשר להתקפות המיניות וכל הכרוך לתלמידים.
מסעוד גנאים: אחר כך הסתבר שצריך את ההורים, אחר כך הסתבר שאנחנו כמורים אנחנו חייבים להעלות את המודעות.
מסעוד גנאים: לא יודעים איך להתנהל או מה לעשות במקרים כאלה, לכן אני - - -
עאידה תומא סלימאן: כשפונים אליכם.
מסעוד גנאים: את יודעת את העניין, היה פעם את העניין של ההתאבדויות.
מסעוד גנאים: שמורים לא ידעו את הסימנים, והיו סימנים, ומורים היו יכולים להציל חיים.
מסעוד גנאים: אבל בגלל שאין לו כלים, אין לו את המודעות, הוא לא יודע, הוא בא ללמד היסטוריה או מתמטיקה, אבל שאר העניינים האלה צריך לצייד אותו.
מסעוד גנאים: לכן, אני חושב, נכון עניין הענישה הוא מאוד חשוב.
מסעוד גנאים: יותר חשוב לפי דעתי זה העניין של המניעה.
מסעוד גנאים: מניעה אי אפשר בלי להעלות את המודעות, בלי חינוך ובלי שיתוף פעולה של כולם.
מסעוד גנאים: אני מודה לכם מאוד.
עאידה תומא סלימאן: ניצב משנה ברקו, בבקשה.
<מאיר דב ברקוביץ': שלום, אנחנו פה בהרבה דיונים, אני בהקשר הזה של הפגיעות מיניות בדיון אחרון מסכם תקופה של 3 שנים.
<מאיר דב ברקוביץ': והרבה פעמים נכנסנו להרבה מאוד - - -
עאידה תומא סלימאן: אבל אנחנו לא נפרדים ממך היום.
עאידה תומא סלימאן: יש לך מחר גם.
<ליאת קליין: אבל בהקשר שלנו כן אז זאת הזדמנות שלנו להגיד תודה.
<ליאת קליין: תודה על חברות אמיתית.
<מאיר דב ברקוביץ': אז אני חשבתי שבעיתוי הזה, אנחנו מקיימים פה הרבה דיונים בנושאים האלה לאורך השנים ונכנסנו להרבה מאוד פרטים, אבל אני רוצה כן לדבר פה קצת יותר על המקום של מרכזי הסיוע ביחס למשטרה ולתת את הבמה ואת הכבוד, אני חושב שמגיע, למרכזי הסיוע ולאיגוד מרכזי הסיוע.
<מאיר דב ברקוביץ': בתיאור שתיארה פה יוהנה, נטלי ויוהנה משתיארו התקופה שלהן, והתיאור של משה (שם בדוי) תיאר מהתקופה שלו, מספרים, אני חושב, קצת מהסיפור שגם המשטרה עברה בתוך התהליך הזה.
<מאיר דב ברקוביץ': אולי זה גם היה נכון, למרות שהתקופה של שנת 2000 שאת תיארת, היא עוד לפני חוק זכויות נפגעי עבירה, היא לפני, אפילו, המעבר של המשטרה לתיק ממוחשב במובן של כן מצאו את התלונה, לא מצאו את התלונה.
<מאיר דב ברקוביץ': היא לפני הבנייה של כל המקצועיות של התחום של חקירת עבירות מין, אבל מאחר ואני זה שלובש מדים פה כרגע אז אני רק יכול להתנצל בשם המשטרה על היחס שזכית לו, שלא היית ראויה לו ולקוות שזה לא היחס שיזכו היום.
<מאיר דב ברקוביץ': באופן כללי, תקלות, שוטרים שלא מממלאים את תפקידם יש כמו מורים שלא ממלאים את תפקידם ורופאים שלא ממלאים את תפקידם ויש כשלים בכל המערכות אבל אני חושב שחלק מהשינוי שנעשה במשטרה בתחום הזה בשני מישורים הייתי אומר:
<מאיר דב ברקוביץ': אחד זה בבניית התחום המקצועי של חקירת עבירות מין בחוקרים שהם מקצועיים, שזה התפקיד שלהם, בהכשרה שלהם, בליווי שלהם, זה מהלך אחד.
<מאיר דב ברקוביץ': והמהלך השני זה ההבנה שאי אפשר לעבוד בתחומים האלה לבד, והכלים המקצועיים לא נמצאים רק אצלנו ואם לא נדע לעשות שיתוף פעולה נכון עם גופים וארגונים שפועלים בקהילה, לא נצליח לתת מענה נכון.
<מאיר דב ברקוביץ': ההבנה הזאת היא הבנה שלקח למשטרה אולי שנים להגיע אליה.
<מאיר דב ברקוביץ': שוב, אני לא חושב שהמשטרה היא יחידה בזה, זה להרבה מערכות לקח, אבל אנחנו מדברים כרגע על המשטרה, אבל משהגיעה לזה, אני חושב שלאורך שנים נעשה מאמץ מאוד גדול כדי לקדם את השיתוף הזה.
<מאיר דב ברקוביץ': שני המהלכים האלה, אני לא רואה אותם מתבצעים כפי שהם התבצעו בלי איגוד מרכזי הסיוע ומרכזי הסיוע עצמם שפרוסים.
<מאיר דב ברקוביץ': זה גם ברמה המקומית, בכל מקום שיש מרכז סיוע, ההשפעה שלו על התחנה, על השוטרים, על החשיבה של השוטרים, על השיח של השוטרים, על העמדות שלהם, על האופן שבו הם מתייחסים למתלוננות הוא דבר מכריע לאורך השנים.
<מאיר דב ברקוביץ': ברמה הארצית איגוד מרכזי הסיוע מול מדור נפגעי עבירה שעמדתי בראשו עד לאחרונה והחליפה אותי, איילת אורנשטיין, שתעשה את זה בוודאי עוד הרבה יותר טוב ותמשיך את אותם דברים.
<מאיר דב ברקוביץ': השיתוף פעולה עם איגוד מרכזי הסיוע הוא דבר שלא יסולא בפז כמו שאומרים.
<מאיר דב ברקוביץ': זה עשה המון המון דברים.
<מאיר דב ברקוביץ': גם בהכשרה המקצועית אין היום קורס שעוסק בתחום הזה עם השוטרים, לא ברמת ההכשרה המקצועית ולא ברמת סתם יום עיון ארצי שעושים בנושא הזה שהאיגוד לא שותף, מעורב, שאנשים ממרכזי הסיוע מעבירים את ההרצאות.
<מאיר דב ברקוביץ': ומהבחינה הזאת אני חושב שגם בהזדמנות הזאת צריך להגיד תודה גם בשם המשטרה על התהליך שאני חושב שאנחנו עשינו, יש לנו כמובן עוד הרבה מה לעשות ואני מקווה שהוא ימשיך להעשות ביחד עם האיגוד.
<מאיר דב ברקוביץ': הדבר השני, אני רוצה להגיד מילה על התכנית הזאת שאנחנו גם כן שותפים לה, כי זה חשוב, זה ככה היה נראה שזה מן משהו כזה שהוא עוד מאותו דבר.
<מאיר דב ברקוביץ': אז אני אגיד את זה בקצרה, אני מניח שבטח יוקדש פעם איזשהו דיון לדבר הזה.
<מאיר דב ברקוביץ': תראו, החלום של כולנו, תמיד כשמדברים בתחום הזה, אז אנחנו כל הזמן אומרים שצריך לייצר, חוץ מהשיתופי פעולה, צריך לשנות את השיח, נכון, אנחנו רוצים שכל שוטר שמסתובב באיזשהו תא שטח וכל מורה שנמצא שם וכל עובד מערכת הבריאות וכל אחד שנמצא בתוך המקום הזה יידע להסתכל אחרת על המציאות.
<מאיר דב ברקוביץ': להסתכל אחרת על המציאות זה לראות, כשהוא מסתכל על אנשים ברחוב, וכשהוא מסתכל על בני נוער וכשהוא פוגש אנשים בקליניקה, הוא יודע לראות מה שהמורה ורד של נטלי אולי היה לה את החוש הראשון אבל היא לא הצליחה להוביל את זה מעבר.
<מאיר דב ברקוביץ': אז קודם כל צריך לדעת לראות את מה שלא תמיד שמים לב כי לא מודעים ולא יודעים איך להסתכל וצריך לדעת מה עושים עם הדבר הזה.
<מאיר דב ברקוביץ': זה מה שהיינו רוצים לשנות בחברה בישראל.
<מאיר דב ברקוביץ': לעשות את זה למשהו שהוא כולל.
עאידה תומא סלימאן: אם היו מכניסים את זה לכלל, נגיד, בלימודי הוראה ובלימודי רפואה אז זה היה נכנס - - -
<קריאה: זה לא נמצא בהכשרה לא של רפואה, לא של - - -
עאידה תומא סלימאן: בגלל זה אני אומרת.
<מאיר דב ברקוביץ': אני מסכים.
<מאיר דב ברקוביץ': יש הרבה מהלכים שצריך ואפשר לעשות.
<מאיר דב ברקוביץ': מה שהמהלך הזה עושה ובעיני זאת חשיבותו, לכן אנחנו שותפים, אנחנו הרי לא צריכים את המהלך הזה כדי להכשיר חוקרים מקצועיים לעבירת מין כמו שמשרד החינוך לא צריך את המהלך הזה כדי לעשות הסברה בבית ספר.
<מאיר דב ברקוביץ': הוא עשה את זה לפני, הוא יעשה את זה אחרי וגם אנחנו.
<מאיר דב ברקוביץ': אבל הבנו שאם אנחנו ננסה לייצר משהו שהוא תא שטח, ולכן זה מתחיל ממקום שהוא - - - אני לא אוהב לקרוא לזה פיילוט, מבחינתי זה שלב ראשון של התכנית.
<מאיר דב ברקוביץ': אני לא רואה דבר כזה שהוא בסוף לא ממשיך.
<מאיר דב ברקוביץ': אבל זה להגיד בוא ננסה להצליח לייצר מקום אחד שנשתלט עליו ונעביר, למשל, נגיד בהיבט של המשטרה נעביר את כל השוטרים בתחנה, לא משנה מי עוסק בעבירות מין, כולם יעברו איזשהי הכשרה.
<מאיר דב ברקוביץ': כל עובדי מערכת הבריאות באותו אזור, כל אנשי מערכת החינוך, נייצר ביניהם את השיח אז אולי נצליח לייצר איזשהי אווירה שונה שתצמיח, אגב, היא תצמיח עלייה בתלונות.
<מאיר דב ברקוביץ': זה לא אומר דווקא שזה הולך להראות ירידה.
<מאיר דב ברקוביץ': אני חושב שדווקא כשיש עלייה בינתיים, זה אומר שיש יותר הבנה ויותר נכונות לשתף.
<מאיר דב ברקוביץ': עד כאן תודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: יש לנו את ד"ר בת עמי ברוט, ממונה על יחידת הסיוע לנפגעי עבירה, פרקליטות המדינה, בבקשה גברתי.
<בת עמי ברוט: שלום לכולם, קודם כל אני רוצה להתייחס לפרטים ששמענו פה גם מנטלי, מיוהנה, ממשה.
<בת עמי ברוט: קודם כל אני חושבת שאנחנו, זה דברים מאוד מאוד קשים, מאוד חשובים לנו לשמוע.
<בת עמי ברוט: אני גם רוצה לקוות כמו שברקו אמר שאולי היום אנחנו בין השאר בזכות איגוד מרכזי הסיוע ושיתוף הפעולה בין כל הגורמים, אולי אני מתקדמים לעבר מקום אחר, לעבר מקום שבו נפגעות ונפגעים יקבלו יחס אחר.
<בת עמי ברוט: אני חושבת שבאמת שיתוף הפעולה עם איגוד מרכזי הסיוע מבחינתנו הוא מאוד מאוד משמעותי כי אנחנו, בעצם, בפרקליטות, כמובן אנחנו מחויבים לזה גם לפי החוק, אבל אנחנו מפנים לאיגוד מרכזי הסיוע את הנפגעים והנפגעות שמגיעים אלינו כי אנחנו יודעים למי אנחנו מפנים.
<בת עמי ברוט: זאת אומרת, אנחנו יודעים שכשאנחנו מפנים את אותם נפגעים הם יקבלו את המענה, כמו ששמענו כאן ממשה למשל, הם יקבלו את המענה, הם יקבלו את הליווי, את הסיוע, את כל אותם דברים שבעצם נפגע עבירה צריך, וכמובן בצורה המקצועית והטובה ביותר.
<בת עמי ברוט: חוץ מזה אני שוב רוצה לברך, כמו שקודמיי אמרו, על שיתוף הפעולה, כי גם אנחנו הפרקליטות במהלך של השנים האחרונות מנסים לשנות את כל הגישה והאווירה שנוגעת לפגיעה מינית ולטיפול ולזכויות של נפגעי עבירות מין בישראל והרבה מזה זה גם בשיתוף פעולה עם איגוד מרכזי הסיוע, הן בתחום של החקיקה, הן בתחום של הליווי בהליכים הפליליים ובכל מה שנוגע לדיונים, לחקירות וכולי גם אנחנו בקשר עם המשטרה - - -
עאידה תומא סלימאן: אפשר לדעת אם בפרקליטות דנים בעובדה שמספר קטן או אחוז קטן של הגשת כתבי אישום, שיש לי הרגשה שבדרך כלל הולכים on the safe side מה שנקרא, רק במקרים שאתם בטוחים שאכן תצליחו להרשיע, לקבל הרשעה, אתם הולכים על זה.
עאידה תומא סלימאן: ונשאר אחוז מאוד גדול שהתיקים נסגרים, מכל מיני סיבות כמו שהיה ברור.
עאידה תומא סלימאן: איך אתם, מה בדיוק אתם חושבים לעשות עם זה, האם יש לכם מחשבות איך להתקדם?
עאידה תומא סלימאן: היו הצעות פה.
<בת עמי ברוט: קודם כל באמת בתיקים האלה יש קושי אינהרנטי והקושי הזה הוא נובע מכמה סיבות.
<בת עמי ברוט: הדבר הראשון כמובן זה בגלל שהפגיעות האלה נעשות, בדרך כלל, בין שני אנשים במחשכים בצורה אינטימית, אם אפשר לקרוא לזה ככה, אז באמת יש קושי ראייתי מאוד גדול ובאמת אפשר לראות לפי הנתונים שרוב התיקים שנסגרים, נסגרים בשל חוסר בראיות.
<בת עמי ברוט: זה הדבר הראשון.
<בת עמי ברוט: הדבר השני אנחנו גם צריכים להתחשב הרבה פעמים בעובדה שלפעמים חלף זמן רב מאוד, זה גם סיבה, דרך אגב, לעתים בקושי בראיות.
<בת עמי ברוט: חלף זמן רב מאוד שזה גם איזשהו מאפיין - - -
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו כבר הכרנו את הסיבות.
עאידה תומא סלימאן: השאלה שלי, אולי אני אמקד אותה יותר, האם אתם מעלים באיזשהו פורום, אולי פורום חקיקה של משרד המשפטים או אני לא יודעת איפה, את הקשיים האלה ואיך אתם עומדים בעצם מול הפונות, מול הנשים שעשו את זה, הגיעו, התלוננו ועכשיו צריך לסגור להם את התיק.
עאידה תומא סלימאן: האם חשבתם או פיתחתם איזושהי מחשבה על אולי שינויים חקיקתיים או אולי מודלים אחרים שאפשר למדוד אותם או שזה לא ?
<בת עמי ברוט: קודם כל אחד הדברים שאנחנו מדברים עליו הוא פגישה עם נפגע העבירה/נפגעת העבירה לפני שהתיק נסגר ולפעמים פגישה כזאת יכולה להוביל להחלטה שלא לסגור את התיק.
<בת עמי ברוט: אחרי ההתרשמות עם אותו נפגע ועם היכולת שלו להעיד.
<בת עמי ברוט: אנחנו גם בקשר עם גורמי מקצוע, הגורמים לדוגמא ממשרד הרווחה, שהרבה פעמים אנחנו מתייעצים איתם לגבי ההשפעה של העדות על אותו נפגע העבירה.
<בת עמי ברוט: יש מקרים שבהם, גם אם אנחנו מאוד רוצים להגיש את התיק, אנחנו לא יכולים בגלל שההשפעה על אותו נפגע יכולה להיות מאוד מאוד קשה וזה מה שגורמי המקצוע אומרים לנו - - -
<מרים שלר: צריך אבל לדבר על האחוזים המאוד מאוד גדולים, שנפתחים הרבה תיקים - - -
עאידה תומא סלימאן: זה מה שאני מנסה.
<בת עמי ברוט: יש קושי בעניין הזה.
<מרים שלר: ובת עמי, אני חושבת שאנחנו יכולים לראות, אנחנו במרכז סיוע תל אביב יזמנו כמה קורסים עם הפרקליטות אפשר לראות.
<מרים שלר: פרקליטות ופרקליטים שיש מודעות ויש איזושהי הבנה לדינמיקה של פגיעה מינית אז מוכנים להגיש כתב אישום הרבה יותר מפרקליטות ופרקליטים שאין להם מודעות ואין להם הבנה בנושא.
<מרים שלר: אם אין מודעות ואין הכשרה בנושא הזה אז ברור שילכו על ה-safe side ולא יגישו כתב אישום.
<בת עמי ברוט: אני מאוד מודה למרים על ההערה הזאת בגלל שזה הדבר הבא שרציתי לומר, לגבי ההכשרות, שגם זה אנחנו עושים בשיתוף עם איגוד מרכזי הסיוע.
<בת עמי ברוט: רק בשבוע שעבר הייתה השתלמות שנועדה באופן ייחודי לנושא של עבירות מין ולפגיעה המינית ובאמת הכשרה לפרקליטים, אנחנו בנינו איזשהו סט של הכשרות שאמור להיכנס בשנת 2017.
<בת עמי ברוט: אנחנו רואים בזה חשיבות מאוד גבוהה כי אני מסכימה עם מרים שפרקליט מקבל את הכלים גם להיות בקשר עם נפגע עבירה וגם יבחן את התיק בעיניים אחרון.
<בת עמי ברוט: ואנחנו, כמובן, נוכל לראות במשך הזמן האם הדברים האלה באמת מיתרגמים לעלייה באחוז הגשת כתבי האישום.
<בת עמי ברוט: אבל אני אומרת שאנחנו מודעים לדבר הזה ואנחנו באמת פועלים בכיוון הזה.
<בת עמי ברוט: אני רוצה לומר עוד דבר, אני חושבת שבאמת בשנים האחרונות יש לנו ניסיון לראות את התמונה באופן מתכלל, באופן הוליסטי.
<בת עמי ברוט: זאת אומרת, גם המענה שאנחנו נותנים לנפגעים אנחנו משתדלים לתת אותו באופן הוליסטי.
<בת עמי ברוט: אני לא חושבת שזה לא מתחיל ונגמר רק באחוז כתבי האישום כי יש באמת תיקים שאי אפשר להגיש אותם ועדיין נפגע העבירה יכול לקבל את אותו מענה שהוא צריך לקבל.
<בת עמי ברוט: זאת אומרת זה לא רק הנתון היבש הזה של אחוז כתבי האישום, שהוא חשוב כמובן, אבל אני חושבת שהוא לא עומד יחיד בתוך התמונה.
עאידה תומא סלימאן: אבל הוא עומד מאוד בולט.
<בת עמי ברוט: אני מסכימה.
עאידה תומא סלימאן: מנקר עיניים.
<בת עמי ברוט: אני מאוד אשמח אם בשנה הבאה בדיון הזה אולי אנחנו נצליח להציג נתונים אחרים לנוכח כל הפעולות שאנחנו עושים בהקשר הזה.
עאידה תומא סלימאן: כן, אבל אי אפשר לסמוך על תהליכים שיקרו מעצמם וזה מה שניסיתי לגלות.
עאידה תומא סלימאן: האם יש דיונים על תהליכים שיכולים לשנות את העובדה הזאת.
<ליאת קליין: אני הייתי רוצה לבקש דיון, אם אפשר, שהוא פה, לא יותר רחב על התופעה, אלא יותר להתמקד בחלופות ואלטרנטיבות.
<ליאת קליין: איזשהו דיון פה על חלופות להליך, אולי דיון סיכום או משהו.
עאידה תומא סלימאן: בסדר, אבל אני חושבת, אלטרנטיבות זה לא יכול לבוא רק מצד - - -
<ליאת קליין: לא גם בתוך המערכת הקיימת.
עאידה תומא סלימאן: כן, אבל הם גם צריכים לדון בהיבטים שקשורים להגשת כתבי אישום ואיך הם מתמודדים עם העובדה שהם הולכים רק על התיקים שקל, או לא הייתי אומרת קל במובן של - - - אבל לפחות שהם מרגישים שבאמת יהיה.
עאידה תומא סלימאן: עובדה שרק 2% מהתיקים במקרים של מרכזי הסיוע שלא קיבלו הרשעה.
עאידה תומא סלימאן: השאלה מכלל התיקים שמוגשים לבתי המשפט.
עאידה תומא סלימאן: לא רק כאלה שהגיעו למרכזי הסיוע.
עאידה תומא סלימאן: מה אחוז התיקים שבאמת אין בהם הרשעות.
עאידה תומא סלימאן: עד כמה שאני זוכרת זה היה גם כן אחוז מאוד נמוך.
<בת עמי ברוט: לפי הנתונים שלנו של שנת 2015, 80% מתוך התיקים שהוגשו היו בהם הרשעות.
עאידה תומא סלימאן: גברת לינדה ח'ואלד אבו אל חוף, מרכז סיוע נצרת.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: תודה לכולם, תודה עאידה, תודה לנשים ששיתפו בחוויות האישיות שלהן.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: אנחנו עובדות בחברה הערבית עם נשים ונערות נפגעות אלימות ותקיפה מינית.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: אני מרכזת המרכז וגם תכנית ופרויקט ליווי בהליך הפלילי.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: אני יכולה להגיד, יותר מ-10 שנים אנחנו עובדות בהליך פלילי במרכז.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: יש שלושה שלבים שנשים ערביות חוות תקיפה מינית ואלימות, שהן חוות את ההליך הפלילי יש שלושה חלקים.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: החלק שלפני, הגשת התלונה, קודם הגשת התלונה, כל העניין של הסוד, הפחד, החשיפה, אנחנו חברה שמרנית, אבהית, גברית שאפילו יש לנו 90%, אפילו יותר מ-90% מהפניות למרכז לא קיבלו את התמיכה של המשפחה ולא יכלו לחשוף את זה במשפחה.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: אז תחשבו כמה זה קשה להגיע אפילו להליך פלילי ולספר במשטרה, שאין את המקום לספר את הכאב, את הסוד ואת הפגיעה בתוך המשפחה.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: ויש את הלחצים, אפילו אם הנשים רוצות להתלונן ולהגיע למשטרה, יש את הלחצים החברתיים, יש את הלחצים במשפחה, לפעמים כדאי לוותר ולא לחשוף שאף אחד לא יידע, פחד מפאדיחה ואת הדיבורים בחברה.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: יש את החלק השני, החלק שהיא מגישה את התלונה או שהיא מגיעה להליך פלילי למשטרה ושם היא גם עוד פעם פוגשת את המקום שאין את החוקרות הערביות.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: אנחנו יודעות שהשפה הערבית היא שפה רשמית בארץ, היא לא תוכל לדבר ולספר את האירוע ואת הכאב שלה בשפה שלה.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: היא חייבת לתרגם את הרגשות שלה.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: בגלל זה יש הרבה נשים שאנחנו ליווינו אותן, ואתם יודעים שאנחנו גם לא צריכות לתרגם או להיות בחלק של המתורגמן במשטרה, לפעמים יש נשים שוויתרו על זה, שהביאו מתנדבת שהיא לא מתרגמת ממש את המילים שלה או גבר שהוא ממחלקה אחרת או אני לא יודעת מאיפה.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: לפעמים זה היה ממש קושי להמשיך, כאילו היה מחסום.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: יש מחסומים שהיו בתוך המשטרה, אני יכולה להגיד שבתוך המשטרה עדיין מתייחסים לחברה כאילו זאת המנטליות שלכם, זה חלק מהחברה שלכם ומתייחסים לזה כאילו מהמקום של תעשו את זה כמו- - - יש חוקרים שאמרו, תעשו סולחה ואי אפשר לבוא, אני אומרת לכם, אני לפני שלוש שנים ליוויתי בחורה שבמשטרה אמרו לה תתביישי את מתלוננת על אבא שלך.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: תחשבי איך לעשות את זה בתוך המשפחה, תעשו סולחה, תשבו, תדברו ואי אפשר להתלונן אם אבא שלך אמר משהו או שהוא הרביץ לך או שהוא הרים עלייך יד.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: זה עדיין קורה בתוך המשטרה.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: אני יכולה להגיד שאחרי, אם זה בבתי משפט, אם זה בפרקליטות, הן חוות את זה יותר ויותר קשה.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: זה הליך ממש מוזר, זה מקום ממש מוזר.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: נשים ערביות לא רגילות להיכנס, זה בשבילן מאוד מפחיד והן לא מאמינות.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: ואנחנו שומעות את זה מהנשים והבחורות שאנחנו מלוות אותן שהמשטרה, הפרקליטות, בתי המשפט זה ממש מקום שמפחיד אותן.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: לא מרגישות אמון במקום זה ולא נותן להם את הקול שלהן כדי לדבר ולספר ולהגיד את הכאב שלהן.
עאידה תומא סלימאן: לינדה אני מבקשת.
עאידה תומא סלימאן: יש לך עוד?
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: לא.
<לינדה ח'ואלד- אבו אלחוף: זהו.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכל הנושא של השפה ושל חקירות בשפה של המתלוננת הוא א'-ב' שחייבת המשטרה למצוא לו פתרון מיידי כי אני יודעת מהעבודה הקודמת שלי שקשה מאוד לנשים, גם במצב של טראומה, להתבטא בשפה אחרת וגם להשתמש בכל המושגים ולבטא את הרגשות שלהן בשפה אחרת.
עאידה תומא סלימאן: גברת סילבינה סוסנה, מנהלת מרכז הסיוע בירושלים.
<סילבינה סוסנה: תודה רבה.
<סילבינה סוסנה: אז באמת אי אפשר לדבר כאן היום בלי להתייחס לעדויות הכואבות ששמענו והאמיצות.
<סילבינה סוסנה: אז תודה רבה לכן על שחלקתם איתנו את הכאב.
<סילבינה סוסנה: אני חייבת להתייחס למשהו שאני שומעת זה שנה שנייה כבר על הפרויקט של מערכת החינוך.
<סילבינה סוסנה: אני מברכת כל גורם שרוצה לעסוק בתחום של מניעה ופגיעה מינית, אבל אני למדתי, ובטח כל אחד מכם למד, שהיום כשהולכים לרופא זה לא מספיק ללכת לרופא משפחה, מחפשים את המומחה לכל תחום.
<סילבינה סוסנה: כואבת לי הרגל אז אני צריכה ללכת לאורתופד כנראה, כי הרופא משפחה שלי הוא מצויין, אבל הוא רק מזה שיכול לתת לי פיק הוא לא יכול לעזור לי הרבה.
<סילבינה סוסנה: אני מתכוונת לכך, שגם שנה שעברה דיברנו על הפרויקט שלכם שהוא מבורך.
<סילבינה סוסנה: מרכזי סיוע, שאנחנו 9 מרכזים ברחבי הארץ, עושות כל שנה מעל 40,000 סדנאות בבתי ספר.
<סילבינה סוסנה: האם ידעתם על זה?