GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דוד דביר: שימו לב שמועד התשלום במנויים הארוכים הוא אחרי תשעה חודשים, זאת אומרת השיטה היא כזאת שבטיפול הראשון מקבלים את הרבע הראשון ואחרי תשעה חודשים, כשהבן אדם עצמו יכול להיות כבר במנוי השלישי שלו, אנחנו מקבלים תשלום עבור המנוי הראשון שלו.
<דוד דביר: אנחנו בעצם נותנים פה אשראי לקופות החולים, אשראי מטורף, שאנחנו מתקשים מאוד לספוג אותו.
עאידה תומא סלימאן: אני יכולה לשאול, מבחינת מועדי תשלום.
עאידה תומא סלימאן: התעריף, אני מבינה שזה תעריף של משרד הבריאות, מועד התשלום זה ההסכם שלכם עם הקופות?
<דוד דביר: נכון.
עאידה תומא סלימאן: זה אחיד לכלל הקופות?
<דוד דביר: לא, זה נע בין שוטף פלוס 30, שוטף פלוס 60, שוטף פלוס 85, כל קופה היא בצורה אחרת.
<דוד דביר: ברגע שאני בשוטף פלוס 85, שזה קופה מסוימת, על הדבר הזה יש גם את השיטה הזאת.
עאידה תומא סלימאן: לא, אני שאלתי כי בסופו של דבר זה תוצר של משא ומתן שלכם מול הקופות.
<דוד דביר: לא במקרה הזה.
<דוד דביר: זה נכון לגבי תעריפים אחרים ושירותים אחרים, לא במקרה הזה.
<דוד דביר: במקרה הזה מרגע שאנחנו מקבלים את טופס 17, בעצם אחרי תשעה חודשים אנחנו נקבל את התשלום האחרון, שזה רבע מהתשלום עבור אותו טיפול.
<קריאה: זה הכלל של משרד הבריאות או זה מה שהקופות מכתיבות?
<דוד דביר: זה הכלל של משרד הבריאות.
עאידה תומא סלימאן: זאת השאלה, אם זה עניין של ההסכם שלכם מול קופת חולים, או שזה משרד הבריאות קבע את זה?
<דוד דביר: משרד הבריאות קבע את זה במסגרת הרפורמה.
עאידה תומא סלימאן: שוב, במסגרת הרפורמה.
עאידה תומא סלימאן: חשבתי שנורית קורן תשתתף היום, היא יושבת ראש ועדת המשנה בנושא הרפורמה בבריאות הנפש.
<דב אלבוקרק: זה בסוף, איזה שהיא שקופית מסכמת של המצב הפיננסי שלנו.
<דב אלבוקרק: מה שרואים בגרף זה אך ורק הוצאות בשכר.
<דב אלבוקרק: מדובר בשנה, מתחילת הרפורמה ועד היום מדובר פה על מספר מטופלים בו זמנית, אנחנו מדברים פה בממוצע כ-70 מטופלים במהלך התקופה הזאת.
<דב אלבוקרק: אפשר לראות את ההכנסות, את ההוצאות ואת הפער רק על כוח אדם.
<דב אלבוקרק: אם מכניסים לפה עוד פרמטרים נוספים אנחנו מגיעים בערך לגירעון שנתי של כמיליון שקל.
<דב אלבוקרק: צריך לומר שמאחר שהגירעון הוא פר מטופל, נכון שיש לכאורה איזה עלות שולית פוחתת, אבל זה פר מטופל.
<דב אלבוקרק: זאת אומרת, יש לנו פוטנציאל להגיע ל-120 מטופלים, ככל שאנחנו נעלה את מספר המטופלים הגירעון יעלה ביחס ישר להיקף המטופלים.
<דב אלבוקרק: אמרתי שאנחנו בית חולים של עמותה, אנחנו לא יודעים לספוג גירעון כזה, כרגע העמותה מכסה את הגירעון ויש פה דיון מאוד נוקב שקיים כרגע בדירקטוריון של העמותה, בוועד המנהל, האם מוצדק, האם אנחנו צריכים להמשיך את זה.
<דב אלבוקרק: יש פה דעות לכאן ולכאן, וכולם מאוד ערכיים.
<דב אלבוקרק: צריך להגיד שכולם למטרות חסד וחמלה, זאת אומרת לא צריך להסביר להם את הדברים האלה, אבל היציבות, האיתנות הכלכלית היא נר לרגלינו, אנחנו לא הולכים להתמוטט, אנחנו הולכים להמשיך לתת שירות וזה משהו מאוד בעייתי שקורה כרגע.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו שלחנו מכתב בהול לשר הבריאות ואני הולכת לדבר איתו בשבוע הבא.
<דב אלבוקרק: אז התוצאה הכלכלית של כל זה היא שיש גירעון מובנה, אין לנו אפשרות לכסות אותו על ידי מוקדי רווח אחרים.
<דב אלבוקרק: בתי חולים כלליים, אם נסתכל על תל השומר, לתל השומר יש מרכזי רווח בבית החולים, זה יכול להיות צנתורים, ניתוחים נוירו כירורגיים, ואז פה אתה מפסיד, אין שום בעיה, פה אתה מרוויח, זה מקזז.
<דב אלבוקרק: אנחנו בית חולים, כל השיקומיים, ויש פה נושא חברתי, הרבה מעבר לנושא הרפואי, של שירותים לא סקסיים כאלה, שלא טיפלו בהם, שהם מוזנחים, גם בגריאטריה, גם בשיקום והפסיכיאטריה.
<דב אלבוקרק: שלושה שהם החצר האחורית של הרפואה של מדינת ישראל.
<דב אלבוקרק: כולם עם כשל שוק כזה שבכולם יש בעיות אז אם יש לך שלוש בעיות, אז בעיה אחת - - -
עאידה תומא סלימאן: אתם ריכזתם לעצמכם את כולן.
<דב אלבוקרק: בדיוק, לגמרי.
<דב אלבוקרק: מה שקרה, לאורך השנים - - -
עאידה תומא סלימאן: תעשו איזה מחלקת יולדות.
עאידה תומא סלימאן: זו המחלקה הכי רווחית.
<דב אלבוקרק: בתוך הבדיחה שאמרת זו בדיוק התשובה לעניין.
<דב אלבוקרק: מה שהוביל את העיסוק בתחומים האלה זה בדיוק אותם תחומים שיש פער לאומי, כאילו איפה חסר?
<דב אלבוקרק: זה מה שנעשה.
<דב אלבוקרק: מה שחסר זה גם מה שאתה מפסיד בו, כי אם עוד אנשים היו חושבים שאפשר להרוויח הם היו עושים, היו מפתחים את זה.
<דב אלבוקרק: היזמות הכלכלית הייתה גורמת לזה.
<דב אלבוקרק: אז מה שקורה זה איום כלכלי מיידי מוחשי של מכון אגם.
עאידה תומא סלימאן: אני מקווה שההנהלה שלכם תקבל את ההחלטה הנכונה, כי אני אומרת לכם, אני ניהלתי ארגון נשים נגד אלימות, זה ארגון באוכלוסייה הערבית שהקמתי ב-92' וניהלתי אותו.
עאידה תומא סלימאן: הוא הקים מקלטים, מרכזי סיוע, דירות מעבר לנערות וכו' ואני עדיין זוכרת את המאבק שלי מול ההנהלה על קיום דירת המעבר לנערות, כי דירת המעבר לנערות אצלנו הייתה הכי גירעונית בתוך הפרויקטים וכל הזמן ההנהלה, נכון, זה נשים פמיניסטיות שרצו לעשות שינוי, אבל מה לעשות, גם פחדו מהגירעון שכל הזמן סחבנו.
עאידה תומא סלימאן: כל השנים הייתי צריכה להיאבק ולהביא איזה שהוא גיוס תרומות.
עאידה תומא סלימאן: אני למדתי, אמרתי להם בסוף, אחרי 23 שנים, שצריך למכור את הפרויקטים שלנו בקמעונאות כדי להביא כסף, כלומר לקחת איזה קבוצת טיפול באמנות ולמכור את זה לאיזה שהוא תורם.
עאידה תומא סלימאן: זה בילד אִין בתוך התקציב שלכם, אתם עושים את זה ממילא, אבל לא מקבלים עליו כנראה כיסוי מהמשרד.
עאידה תומא סלימאן: אני לא הולכת עכשיו לתת שיעור בגיוס כספים, אני בטוחה שהארגון שלכם עושה את זה בממדים יותר גדולים, אבל רק שלא ייכנעו חברי ההנהלה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו חייבים לחשוב איך, שלא יגיעו לאיזה שהוא מצב ויגידו 'אנחנו מרימים ידיים'.
<דב אלבוקרק: הדבר האחרון שאנחנו רוצים זה להרים ידיים, אנחנו נמצאים כל הזמן במאבק.
<דב אלבוקרק: אנחנו לא מוותרים כי אנחנו באמת מאמינים במה שאנחנו עושים.
<דב אלבוקרק: הנקודה כאן זה איך לגרום לממשלה לקחת אחריות.
עאידה תומא סלימאן: השר היה פה אצלכם פעם?
<דב אלבוקרק: השר מכיר ומוקיר.
<דב אלבוקרק: הוא היה פה לפני שבועיים, או שלושה שבועות.
<דב אלבוקרק: עשינו פתיחה, אנחנו נמצאים פה בתוך מרפאה אמבולטרית חדשה, אגף אמבולטרי חדש, שוב, בתרומה, והשר היה כאן ואנחנו נמצאים בקשר מתמיד עם המשרד.
<דב אלבוקרק: יש לנו קשר טוב.
<דב אלבוקרק: בסופו של דבר אני מקווה שהתמיכה הזאת גם תתורגם בהיבטים הכלכליים, כי יש פה מצב שבית חולים שהוא בית חולים ממשלתי, שהוא בית חולים של קופה שהם יכולים להיות בגירעון, אבל הם יודעים שהם מוגנים.
<דב אלבוקרק: אנחנו לא יכולים.
<דב אלבוקרק: אנחנו מצד אחד מחויבים לתת שירות, כי יש לנו רישיון ואנחנו צריכים לתת שירות ואת השירות הטוב ביותר, כי אנחנו גם בדנ"א שלנו רוצים לעשות את זה, אבל אנחנו נמצאים בחשש, יש לנו אחריות על האנשים שעובדים כמובן.
עאידה תומא סלימאן: סליחה שאני רצה יותר לכיוון הזה.
עאידה תומא סלימאן: יחסים טובים עם השר זה דבר טוב, תמיד, השאלה אם אתם מרגישים שיכול להיות לזה תרגום.
עאידה תומא סלימאן: התחלתם איזה שהוא שיח בנושא?
עאידה תומא סלימאן: אני כבר התערבתי, אני כבר שלחתי את המכתב, אבל מה שאני עושה זה בדרך כלל לא להסתפק במכתבים, אני מוציאה את המכתב רק כפתיח, כדי שיהיה לו את זה שניגשתי ואחר כך אני אתחיל ללחוץ ולהיפגש ולבדוק את האפשרויות.
עאידה תומא סלימאן: האם אתם מרגישים שיש איזה שהוא כיוון שאתם הולכים איתו?
עאידה תומא סלימאן: הוא אמר משהו?
עאידה תומא סלימאן: אתם העליתם את זה בביקור?
<דוד דביר: היה פה מנכ"ל משרד הבריאות, זה עלה בפניו.
עאידה תומא סלימאן: יש לי ישיבה איתו בעוד שבועיים.
<דוד דביר: זה עלה, אנחנו אמרנו שנסגור, הוא אמר 'בשום פנים ואופן אתם לא יכולים לסגור', זאת אומרת זו הייתה - - -
עאידה תומא סלימאן: אוקיי אז?
עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא נסגור ו-?
<דוד דביר: עד כאן.
<דוד דביר: אתה הצגת את זה בפני ועדת המחירים.
<דב אלבוקרק: אין שום דבר אופרטיבי שאנחנו מביאים.
<דב אלבוקרק: יש לנו שיח עם האגף לבריאות הנפש בנושא הזה, הם מכירים את הדברים, הם היו פה.
<דב אלבוקרק: ראש האגף לא הייתה פה, אבל דני היה פה, מתוך האגף, יותר מפעם אחת ואנחנו לא קיבלנו שום מידע קונקרטי מה כן.
<דב אלבוקרק: כל המידע הזה, כולל הפתרונות האפשריים, דיברנו איתם.
עאידה תומא סלימאן: הם יתווכחו איתכם על למה יש לכם את הגירעון הזה ויגידו לכם 'תתייעלו, הרי אנחנו מעבירים לכם את התעריפים'.
עאידה תומא סלימאן: מה אצלכם זה אקסטרה, זה ההוצאות העיקריות?
<דב אלבוקרק: ההוצאות העיקריות זה חצי משרה של מנהל ומזכירה אחת.
<דב אלבוקרק: זהו.
<דב אלבוקרק: כל השאר הם מטפלים.
<אפרת צוק: ועוד חשוב לציין שמשרד הבריאות לא תקצבו את כל הקטע של ישיבות הצוות, שזה חלק אינטגרלי מה - - -
<דב אלבוקרק: על זה אני לא - - -
<אפרת צוק: את זה לא תקצבו בכלל ברפורמה.
<דב אלבוקרק: את צודקת, זה גם נכון.
<דב אלבוקרק: העבודה הרב מקצועית, הם לא תקצבו.
<דב אלבוקרק: הם תקצבו את המפגש עם המטפל וגם כן בהערכת חסר של התעריף, אבל בוודאי לא את עבודת הצוות הרב מקצועי.
<דב אלבוקרק: בעצם זה לעודד עבודה לא מקצועית, בסוף הם לא מכירים במודל ואז זה לא מאפשר לנו - - -
עאידה תומא סלימאן: גם אצלם פעימה זה יכול להיות שיחת טלפון שאתה מרים, לדבר עם הפסיכולוג, מרים טלפון, מטפל בילד ומרים טלפון לבית הספר ושואל.
עאידה תומא סלימאן: זה בשבילם פעימה.
עאידה תומא סלימאן: אני בטוחה שאתם לא רושמים את זה.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, זה ממש ללמד את המערכות איך להוציא כסף ואתם, אני מתארת לעצמי, כבר הבנתי את הראש שלכם - - -
<דוד דביר: הקופות עכשיו מאוד נכנסו לקטע של בקרה של הטיפולים, הן מאשרות חלק מהדברים שאנחנו נותנים.
<דוד דביר: צריך להבין שבכל שאר התעריפים, שיקום, הן דורשות ממנו הנחה מאוד משמעותית.
<דוד דביר: זה המקום היחידי שהם מבינים שהם לא יכולים לדרוש הנחה, הם מקבלים את התעריף של משרד הבריאות כתעריף בלי שום הנחה, כי הם מבינים שזה תעריף הפסדי.
<דב אלבוקרק: זאת הראיה הטובה ביותר לזה שהקופות בעצמן מבינות שאי אפשר לצפות ל - - - יש לנו תחומים של 30% ו-40% הנחה שאנחנו נותנים לקופות, אבל פה אנחנו באפס הנחה, הקופות מכירות בזה שהן לא נותנות לנו הנחה מתוך זה שהן מבינות שגם זה הפסדי.
עאידה תומא סלימאן: הם יודעים שזה - - -
<דב אלבוקרק: כן.
<דב אלבוקרק: אנחנו מוכנים, אגב, לעבור עם כל גורם או כל נציג, או איש כלכלה וכספים, שיבוא ויבדוק את הפעילות וינסה להציע לנו איך אפשר להתייעל, אני חושב שבית החולים הזה מתקיים הודות ליעילות שלו.
<דב אלבוקרק: יש לנו תקורות מינימליות, הנהלה רזה, אין לנו מזכירות בבית החולים, שאגב זה רע, אין כמעט מזכירות כי - - -
עאידה תומא סלימאן: או מזכירים.
<דב אלבוקרק: או מזכירים, נכון, גם מזכירים אין לנו.
עאידה תומא סלימאן: בכל זאת, זו הוועדה לקידום מעמד האישה.
<דב אלבוקרק: את צודקת, אבל את יודעת, זה שגור.
<דב אלבוקרק: אם יחליטו, אם ירצו לבוא לעשות בקרה ולהסתכל מה שנקרא על הספרים ועל זה, הכול פתוח.
<דב אלבוקרק: מבחינת הפתרונות האפשריים, הנושא של תעריף ייעודי של הפרעות אכילה, להפרידה אותו מתעריף של בריאות הנפש או מטיפולים אחרים.
<דב אלבוקרק: בית החולים עד היום לא מקבל תמיכה ייעודית כלשהי מהממשלה, אך ורק מהתעריפים.
<דב אלבוקרק: אז יכול להיות שיהיה צורך במקרה הזה כן לחשוב על תמיכה כזאת בתחום הזה.
<דב אלבוקרק: כל זה יאפשר לנו להרחיב את הטיפול ולתת מענה למי שצריך לקבל מאיתנו מענה.
<דב אלבוקרק: מה שמופיע פה באדום זה סוג של - - - לכאורה, משרד האוצר מאוד אוהב את הנושא של מבחני תמיכה, זה סוג של תמריץ לקופות גם להיות יעילות ולתת שירות, ולי אין שום בעיה עם זה ובלבד שיינתן מענה.
<דב אלבוקרק: בפועל מה שקורה בדרך כלל, למשל בתחום השיקום זה מאוד בולט, יש מבחני תמיכה בתחום השיקום, יוצא מצב של שיקום בית.
<דב אלבוקרק: שיקום בית זה יכול להיות פיזיותרפיה פעמיים בשבוע 20 דקות, והנה יש לך שיקום בבית, והטיפול הרב מקצועי והטיפול האיכותי, כולל ציוד, כולל טכנולוגיה, לא ניתן.
עאידה תומא סלימאן: אתם לא מקבלים ועדת תמיכות?
<דב אלבוקרק: לא.
<דב אלבוקרק: שאלה טובה.
עאידה תומא סלימאן: אתם לא ניגשתם?
<אילן מלכאי: מעולם לא קיבלנו, אנחנו לא - - -
עאידה תומא סלימאן: אתם ניגשתם?
עאידה תומא סלימאן: אתם הגשתם בקשות לוועדת תמיכות?
<אילן מלכאי: צר לי שאני שואל, אני לא יודע מה זה ועדת תמיכה.
עאידה תומא סלימאן: בכל משרד יש תקציבים שהם מחולקים לפי ועדת תמיכות, כלומר אם גופים מסוימים לא נמצאים, לא מתוקצבים, מגוף התקציב העיקרי של המשרד, יש דרך אחרת לפנות, לפעמים באופן חד פעמי, לפעמים זה הולך לפי שנים.
עאידה תומא סלימאן: למשל, מרכזי סיוע לנפגעות תקיפה מינית, הם הולכים לפי ועדת תמיכות, הם מקבלים תקצוב שנתי כבר שנים מוועדות תמיכות, ולאו דווקא כנותני שירות.
עאידה תומא סלימאן: בחלק שלכם, של לקבל את התעריף של המשרד, אתם כאילו באופן עקיף, כקבלן שנותן שירות למשרד.
עאידה תומא סלימאן: אפשר להגיש בקשות לוועדת תמיכות, אני יודעת למשל בנצרת, בתי החולים נתמכו על ידי ועדת תמיכות.
עאידה תומא סלימאן: צריך לבדוק את כל הנושא של ועדת תמיכות במשרד הבריאות ואם הם נותנים מימון.
עאידה תומא סלימאן: בטוח יגידו 'אנחנו לא נוכל לתת על הדברים שהם בבסיס התעריף שאנחנו משלמים עליו, אלא משהו מסביב', ואז אתם צריכים להסתכל על מה שאתם נותנים, שהוא לא קיים במקומות אחרים ואתם כוללים אותו עכשיו ומשייכים אותנו כהוצאה מול התעריף ודווקא להגיש אותו כפרויקט לתמיכות.
<אילן מלכאי: לא בית החולים ישירות, אולי העמותה.
עאידה תומא סלימאן: העמותה, כמובן יגישו כעמותה, יכולים להגיש כעמותה.
<דב אלבוקרק: אנחנו ישבנו עם שר, מנכ"ל, ראשי המנהלים, כולל יאיר אסרף, שהוא ראש מינהל תקצוב ותמחור.
<דב אלבוקרק: לא דיברנו על תמיכה, לא הוצע לנו מעולם חלופה או אופציה להגיש, או איזה קול קורא.
<דב אלבוקרק: יכול להיות שצריך לחפש עוד, אבל כולם מכירים את זה ולא הוצע לנו איזה שהוא - - -
<אילן מלכאי: בעבר היינו ספק של משרד הבריאות, לפני הרפורמה.
עאידה תומא סלימאן: זה תשלום עבור מתן שירות, אתם הייתם חותמים כל שנה חוזה כמתן שירותים.
עאידה תומא סלימאן: אז אולי אנחנו נבדוק מול המשרד, דלית, אם יש להם, אני בטוחה שיש להם, בכל משרד יש ועדת תמיכות.
עאידה תומא סלימאן: צריך להיכנס לאתר ולראות מתי יש להם קול קורא.
<דב אלבוקרק: אנחנו נרצה להזמין את א'.
<דב אלבוקרק: אם תרצי לשבת פה.
<א': איזה כבוד, מזמן לא נתנו לי כזה.
<א': שווה.
<א': לי אין מצגת, המצגת שלי זה מהחיים, אני לא צריכה מצגות.
<א': אני חושבת שהפרעת האכילה שלי התחילה בצבא, לא הייתי מודעת לזה.
<א': זה התחיל לעלות, לרדת, עליתי במשקל, ירדתי, הלכתי לכל גורם אפשרי בשוק, משומרי משקל עד - - - כולם מכירים את כל המוסדות שנותנים תמיכה לירידה במשקל.
<א': זה לא הפריע לי להתחתן, ללדת, לעשות תואר ראשון, תואר שני, להתקדם בעבודה, לעשות קריירה, עד שבגיל 45 החלטתי לתת לעצמי מתנה.
<א': מאוד אהבתי את החיים כמובן, אני אופטימית, אהבתי את עצמי ואת המראה שלי, גם במשקלי הגבוה, ואז בגיל 45 - - -
עאידה תומא סלימאן: מה זה גבוה?
<א': הגעתי ל-108 קילו בגובה של 1.60 מטר.
עאידה תומא סלימאן: יכול להיות שאני אסיים את דרכי אצלכם?
<א': אני חושבת שזו פעם ראשונה אני אומרת את המשקל, בשיא החופשיות, זה גם משהו שהיה לי קשה.
<א': החלטתי בגיל 45 לתת לעצמי מתנה, לעשות ניתוח שרוול.
<א': התאמתי, כי גם הייתה לי בעיה של יתר לחץ דם, מבחינת כל הקריטריונים, והלכתי לעשות באופן פרטי ניתוח שרוול.
<א': לימים הוא הסתבך, טיילתי לי בין חיים ומוות בטיפול נמרץ בבית חולים איכילוב, הייתי 40 יום בטיפול נמרץ, 100 ימים סך הכול בבית חולים והתמזל מזלי והגעתי לשיקום בבית חולים רעות.
<א': בדיוק סיפרתי, כשהגעתי לפה, כשנכנסתי לרעות, אחרי איכילוב, שזה בית חולים שטיפלו בי מקסים שם, בלי קשר, הגעתי על אלונקה, לא זזה, רק הראש, אני חושבת, זז, קצת הידיים.
<א': הרגשתי שהגעתי לקיבוץ, מבחינתי זה היה כמו קיבוץ, מבחינת המראה ומבחינת המחלקה.
<א': העלו אותי למחלקה, לי"ב, לשיקום צעירים, ואני חושבת שהסרטון הזה שראינו מקודם מאוד ריגש אותי, אפילו דמעתי, כי זה לא סרטון תדמית, זה אמיתי.
<א': זאת אומרת כל מה שראו שם עם הגברת הנחמדה שהגיעה אחרי לידה לפה זה אמיתי.
<א': הצוות אמיתי, היחס, רואים באמת שהמטופל הוא במרכז, המטופל ומשפחתו, מאוד חשוב להגיד.
<א': מהאחים וכוחות העזר, דרך הרופאים, דרך הפסיכולוגים, אחר כך נגיע לאגם, אבל הפיזיותרפיסטים, פשוט טיפול מופלא.
<א': כשהשתחררתי מרעות השתחררתי הביתה אבל לטיפול יום, לאשפוז יום.
<א': במסגרת אשפוז היום התוודעתי לאחד והיחיד, לאמיר, שטיפל בי בזמנו.
<א': אז הבנתי לראשונה שאני בכלל סובלת מהפרעת אכילה.
<א': אני לא הבנתי שיש לי הפרעת אכילה.
<א': האקורדיון של למעלה, למטה, לרדת במשקל, להשמין חזרה, באמת לא הפריע לי בחיים, אני הלכתי לניתוח שרוול סתם, כדי קצת לרדת במשקל, לעשות הוקוס פוקוס.
<א': מה שזה לא ואני נגד, לדעתי צריך להוציא את זה, אבל זה דיון בנפרד, להוציא את זה מסל הבריאות.
<א': אני עדות ל-30 יום מורדמת מונשמת, באמת טיילתי בין חיים למוות, שלא לדבר על המשפחה שסובלת תוך כדי.
<א': ואז תוך כדי טיפול עם אמיר במסגרת אשפוז היום הבנתי לראשונה שבכלל יש לי הפרעת אכילה.
<א': תוך כדי טיפול במה שאני עברתי, במקרה המטלטל שלי, הרי מה שמביא אותי לעשות ניתוח שרוול, הייתי הרי בעודף משקל, ואז התחלנו לטפל בנושא הזה ביחד.
<א': לקראת סוף אשפוז יום אמיר הפנה את תשומת לבי למחקר.
<א': היה פה מחקר במסגרת מכון אגם שלקח כל מיני אנשים עם הפרעות אכילה, אולי אתם תרחיבו אחרי זה, ועברנו פה תהליך מדהים של שנה, באמת עם צוות רב מקצועי, עם הליווי הפסיכיאטרי ועם דיאטנית ורופא וטיפול קבוצתי.
<א': היה טיפול מדהים, התגבשה קבוצה מדהימה.
<א': זה היה אמור להיות כשנתיים, אבל אחרי שנה נפסק המחקר בגלל שהלכו ונעלמו המטופלים, ואני חושבת שיש איזה שהיא תקנה, איזה חוק בוועדת הלסינקי, שאם כמות המטופלים יורדת למספר מאוד קטן, אז אי אפשר להמשיך במחקר.
<א': אז הוצעה לנו האופציה להמשיך בטיפול פרטני.
<א': אני לקחתי את האופציה הזו בשתי ידיים והמשכתי כמטופלת פרטנית במכון אגם.
<א': אני חושבת שעברתי פה טיפול אינטנסיבי ומדהים שנה וחודשיים, שוב, עם דיאטנית ועם ד"ר לביא, לא אפרת במקרה הזה, הייתה לי דיאטנית אחרת, עם אמיר, צוות שעוטף, עוזר, משקם, מדהים.
<א': כל מה שנאמר פה אמיתי, השעות שלי תמיד היו אחרי עבודה.
<א': חזרתי, אחרי שלא עבדתי כמעט כשנה, אחרי מה שקרה וכשחזרתי למעגל העבודה אז כמובן ששעות הטיפול היו אחר הצהריים, בשעות שנוח למטופל.
<א': אני חושבת שזה הטיפול המשמעותי, זאת המתנה האמיתית שנתתי לעצמי באמת ולא ניתוח השרוול.
<א': פה הבנתי באמת, פה קיבלתי כלים להתמודד, פה ירדו האסימונים ככה, כל טיפול ירדו אסימונים.
<א': וזה היה קשה, זה לא היה טיפול קל.
<א': אני חושבת שבאמת צריך להוציא את ניתוח השרוול הזה מסל הבריאות, בטח למשקלים כמו שאני הייתי, כי ממילא אתה מבין שאתה צריך להתמודד עם זה, אתה צריך להתמודד עם הפרעת האכילה שלך, אז ממילא אתה בא לעשות פה את הטיפול, אז חבל על כל מה שעברת בדרך.
<אפרת צוק: תגידי כמה שנים את כבר שומרת.
<א': אני ארבע שנים אחרי הניתוח, שומרת על המשקל.
<א': כמובן שקיבלתי המלצה להמשיך לטפל בסמגרת הקהילה אז אני הולכת למפגשים עם דיאטנית מטעם קופת חולים.
<א': במקרה היא דיאטנית שגם עבדה באיכילוב וגם הכירה את הנושא הבריאטרי וטיפלה בי שם.
<א': אז דרך קופת חולים כאחת לחודש.
<א': לשמחתי קופת החולים לא מגבילה מטופלים שעברו ניתוח בריאטרי, כי ככה מגבילים את מספר המפגשים, שישה, שבעה, לא יודעת, אז לי יש for ever טיפולים, אנחנו נצא לפנסיה ביחד, הדיאטנית ואני, כי הבנתי שיש לי הפרעה וככה מטפלים בהפרעה.
<א': הקיבוץ הזה, שהגעתי אליו לפני ארבע שנים, עשה לי מאוד טוב.
<א': רק מילים טובות יש לי להגיד, גם על המרכז השיקומי וגם על מרכז אגם.
<א': זו המתנה האמיתית.
<א': אם יש למישהו שאלות, אני אשמח לענות.
עאידה תומא סלימאן: אני פשוט שמחה לשמוע, להבדיל מהסיפורים ששמעתי בכנסת, סיפור מוצלח של התגברות.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד, קודם כל את נראית מצוין, ודווקא ראיתי המון נשים שעברו את הניתוחים האלה והן לא נראות - - - אני כל הזמן אמרתי שמי שעוברת את הניתוח הזה, ואני ראיתי המון נשים סביבי שלא נראו, הולך לאיבוד משהו בהבעות הנשים של הפנים.
עאידה תומא סלימאן: יש שמחת חיים שפתאום נעלמת אצל רבים מאלה שעוברים את הניתוח.
<א': הם לא היו באגם.
<א': הם לא טיפלו באמת בדבר האמיתי.
עאידה תומא סלימאן: את רוצה להגיד משהו, יארה?
עאידה תומא סלימאן: רוצה לשתף אותנו?
<א': לפני זה אני רק רוצה להגיד עוד משהו.
<א': אני חושבת שזה המקום שלכם, בוועדה.
<א': אני לא מקרה קלאסי של - - - אני זוכרת שהגעתי לאגם ונתנו לי שאלון למלא ושאלו כל הזמן על הקאות הקאות הקאות, ובהתחלה גם שאלו אותי 'הקאת?' 'לא הקאת?' ולא הבנתי מה רוצים ממני כי כל החיים שלי פחדתי מהקאות, מה פתאום להקיא?
<א': אני לא המקרה הקלאסי של בולימיה או אנורקסיה, הדברים שהיו פה במצגת.
<א': ויש הרבה נשים, אני מניחה שגם גברים, שלא מודעים בכלל להפרעת האכילה שלהם או לבעיה, וזה, אני חושבת, עניין של חינוך ועניין של בריאות.
<א': יש פה כל כך הרבה עניינים שפה אני חושבת שמעבר לתקציבים שאני חושבת שזה חובה למצוא תקציבים, אני גם בנקאית ואני מכירה את השקפים שראו שם, אז אני גם מבינה בשקפים האלה, אז חוץ מהתקציב שצריך לדאוג, צריך לדאוג דרך הוועדה שלכם לחינוך מגיל אפס.
<ראובן לביא: אני חייב להתערב פה שנייה, משהו קטן.
<ראובן לביא: א', קודם כל ריגשת בצורה בלתי רגילה.
<ראובן לביא: בשבוע שעבר אמיר ואני היינו בפגישה לא מאוד נעימה עם העו"סים של קופת חולים כללית, מחוז תל אביב, שהם המחוז המוביל שלנו, לגבי זה שמפסיקים לנו מנויים וזה יותר מדי ארוך ועוד מנוי ועוד מנוי וכו'.
<ראובן לביא: אחד המסרים המדכאים ביותר היו שהם לא הפנו אלינו יותר בכלל מקרים שאינם אנורקסיה או בולימיה קלאסית.
<ראובן לביא: לצורך העניין, היום מקרה כמו של א', שיפנה לקופת חולים כללית, לא יוכל להגיע אלינו כי זה לא הפרעת אכילה לפי DSM וזה 'אנחנו יכולים לטפל'.
<ראובן לביא: מה זאת אומרת אתם?
<ראובן לביא: 'את זה תשאירו לנו', אמרתי, 'אבל ברור שגם השמנת יתר חולנית', במקור, כמו שתיארה א', ברור שיש שם הפרעת אכילה, אבל זה לא עונה לקריטריונים המדויקים ואנחנו נפנה בולימיות ואנורקטיות קלאסית.
<ראובן לביא: זה קופת חולים כללית שהיא קופת החולים היותר - - -
עאידה תומא סלימאן: דווקא עם מחוז תל אביב אני באמצע מלחמה איתם על משהו אפילו יותר אלמנטרי ובסיסי.
עאידה תומא סלימאן: יש להם שלוש תחנות או מרפאות ביפו, שיש בהן רק רופאי משפחה וכל שאר ההתמחויות וכל שאר הרופאים המומחים, דיאטנית אפילו, צריך שהם יסתובבו בין המרכזים הגדולים והם לא רואים את החשיבות, הם לא מבינים מה הבקשה שלי שאני אומרת שצריך.
עאידה תומא סלימאן: הכיוון הזה של כאילו התייעלות, כאילו רפורמות, זה מקצץ בשירותים ובהנגשת השירותים לציבור והרפואה מאוד בסיסית כאשר משהו מעל הבסיסי אנחנו נתחיל לשלם על זה ואנחנו נצטרך לקנות את זה מעבר לתשלומים של קופות החולים.
עאידה תומא סלימאן: כך זה כשהמדינה מרימה ידיים מאחריות או נסוגה לאט לאט מהשירותים הבסיסיים שהיא אמורה לתת.
עאידה תומא סלימאן: לצערי זאת הגישה, עד שלא נקום ונעשה משהו.
<אמיר צנדקוביץ: ציינת קודם את ההבדל בין הסיפור של א' לבין הסיפורים ששמענו בוועדה.
<אמיר צנדקוביץ: היה לי חשוב, גם כי הבנתי את המצב הנפשי שלך אחרי הוועדה, שאם את באה לפה - - -
עאידה תומא סלימאן: עוד אחת שניתח את המצב - - -
<אמיר צנדקוביץ: לפחות סתמתי.
<אמיר צנדקוביץ: אבל היה באמת קשה, כי זה נורא קשה לשמוע את הסיפורים של הבנות האלה.
עאידה תומא סלימאן: אני אומרת לך, זה לא רק היה לי קשה, אני לא נרדמתי באותו לילה.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד, לא נרדמתי באותו לילה.
עאידה תומא סלימאן: ברגע שהאישה שהייתה מולי אמרה לי 'אבל מה זאת אומרת את נועלת את הישיבה?
עאידה תומא סלימאן: מה הפתרון בשביל המקרים?' זה הרג אותי לגמרי.
<אמיר צנדקוביץ: תסכול נוראי.
עאידה תומא סלימאן: הנשים הגיעו וכנראה טיפחו אצלן תקוות יתר, או לא יודעת.
עאידה תומא סלימאן: אני זוכרת מהציבור, כשהייתי מגיעה לכנסת, עוד לפני שהייתי חברת כנסת, אני יודעת שאנשים מגיעים לכנסת וחושבים, הכנסת, בטח ייתנו לנו עכשיו את הפתרונות.
<אמיר צנדקוביץ: הדבר הקשה המתסכל, בטח בתחום הזה, אבל גם באחרים, שכולם יודעים מה לא בסדר, כולם יודעים מה צריך לעשות ובסופו של דבר לא קורה, זה לא קורה, זה נכנס לאיזה שהוא צינור ובתהליכי עבודת מטה, בזה ובדברים אחרים.
<אמיר צנדקוביץ: מה שצריך לעשות, אין זמן, בינתיים אנשים נופלים בדרך ואנשים בתחום שלנו שנופלים, אנחנו יודעים בדיוק למה הכוונה, אנשים סובלים, אנשים מתים, אין לי מושג מה, ואי אפשר להרשות לעצמנו.
עאידה תומא סלימאן: אפילו אם זה לא חס וחלילה שהן מתות, אפילו אם זה לא מוות, זה הידרדרות במצב שמחייבת טיפול יותר קשה ותהליך יותר קשה וזה - - -
<אמיר צנדקוביץ: ויחד איתם זה המשפחה שלהם, זה ההורים, זה האחים, האחיות.
<אפרת צוק: וחלקם גם ילדים.
עאידה תומא סלימאן: אני רק אספר לכם בדיחה, כדי לשבור קצת את המתח הזה.
עאידה תומא סלימאן: אני הכרתי את יארה מהפעילות המפלגתית שלנו ואז כשחיפשתי יועצת אמרו לי 'יש בחורה מצוינת', טה טה טה , אמרתי 'כן, אוקיי'.
עאידה תומא סלימאן: כשהיא הגיעה לפגישה איתי אני חשבתי שהיא האחות של זאת שאני מכירה והיא התחילה לעבוד איתי ואחרי חודש אני מגלה שהבחורה בינתיים עברה את הניתוח, רזתה ואני לא הכרתי אותה, ואז אמרתי 'אוי, חשבתי שבכלל העסקתי את אחות של זאת שאני מכירה'.
<אמיר צנדקוביץ: בהקשר של הסיפור שלך, אני רוצה להגיד את החשיבות של ההגעה של א' בעניין הזה.
<אמיר צנדקוביץ: התהליך השיקומי של א' זה התהליך של בית החולים, זה ההקשר גם של הפגישה שלנו.
<אמיר צנדקוביץ: התהליך בבית החולים כאן הוא תהליך שיקומי שהיו מעורבים בו לא רק הצוות הרב מקצועי של אגם, אלא הצוות הרב מקצועי של כל בית החולים.
<אמיר צנדקוביץ: זה הדבר שהיה חשוב לי להראות, מעבר לזה שזה סיפור שנגמר באופן טוב.
עאידה תומא סלימאן: כלומר עצם העובדה שאגם נמצא בתוך בית החולים זה נותן לו - - -
<אמיר צנדקוביץ: כן, זה העניין, זה ההקשר.
<אמיר צנדקוביץ: זה שיכולנו לקחת אותה ביד ולהיות איתה לאורך דרך כל כך ארוכה שהיא כל כך משמעותית.
<אמיר צנדקוביץ: אני שמח מאוד שאת פה היום, אני גם יודע גם ההישגים והדברים שא' עשתה לאורך כל הדרך, אני גם שמח שהסכמת לבוא, זה לא מובן מאליו.
<א': אם אני יכולה לעזור, אמרתי, לנפש אחת בישראל כבר - - -
<דב אלבוקרק: רציתי שנעשה עשר דקות סיור.
עאידה תומא סלימאן: יש עוד משהו?
<דב אלבוקרק: לא, יש נושא של סיכום, אני ארצה כמה מילות סיכום ואז אולי נעשה סיור ומשם נתפזר.
עאידה תומא סלימאן: כן, בואו נסכם ואז נצא לסיור.
<דב אלבוקרק: אני קודם כל רוצה להתחיל בלהודות על הביקור.
<דב אלבוקרק: הוא חשוב לנו, קודם כל בהכרה.
<דב אלבוקרק: בהכרה באיכות של השירות, בהכרה של הצורך בו וגם בהיענות ובעובדה שאת מוכנה לרתום את היכולות ואת הכוחות ואת הוועדה כדי לקדם את הנושא ולקדם בעצם את השירות אצלנו ולאפשר אותו.
<דב אלבוקרק: אני מאוד מעריך את זה.
<דב אלבוקרק: אני צריך לומר שיש לנו קשר עבודה מאוד טוב ופורה עם משרד הבריאות, מה שלא תמיד בא לידי ביטוי בצדדים האופרטיביים.
<דב אלבוקרק: אנחנו צריכים בסוף את התמיכה, אנחנו צריכים את ההחלטה ולפעמים זה יותר קשה, אבל בטח בהיבט של ההפקרות וההיענות.
<דב אלבוקרק: גם הנגישות, יש לנו נגישות מיידית למשרד הבריאות, אין שום בעיה של נגישות.
<דב אלבוקרק: אני תקווה שהפעילות שלך והפעילות של הוועדה, ביחד עם משרד הבריאות, כי זה יד ביד, אנחנו ממשיכים לעבוד ביחד, באמת יביא לשינוי בתחום הזה.
<דב אלבוקרק: בכלל, בפער של בית החולים כבית חולים, שהוא עומד לבד, של עמותה, שנותן שירות לאזרחי ישראל ובעצם לא נתמך בדברים הקיומיים היומיומיים.
עאידה תומא סלימאן: קודם כל כמובן תודה על זה שקיבלתם אותי, על הביקור הזה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שמאז שישבנו בוועדה ושמעתי על המקרים - - - אני חייבת להגיד, אני באה מאוכלוסייה שהמודעות להפרעות אכילה, ואני יודעת שהן קיטימות וקיימות בגדול בתוך האוכלוסייה, המודעות להפרעות אכילה לא קיימת בצורה נכונה, אני חושבת שהיא אפילו פחות ממה שקיים בחברה היהודית בתוך המדינה, חלק מזה גם בגלל שאנחנו נמצאים לא רק בפריפריה של המדינה במובן הגיאוגרפי, אלא גם מבחינת השירותים ומה שמונגש.