GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עאידה תומא סלימאן: חלק מהמרפאות שהזכיר אותם נציג משרד הבריאות, הציבור אמר שזה לא נכון, הם לא קיימים, ואז כשלחצנו גילינו, למשל בתל השומר, שזה בעצם לא פועל ומשרד הבריאות לא ידע.
עאידה תומא סלימאן: כאילו דיברו על זה כאחד המרכזים הגדולים והתברר שהוא לא עובד.
<דב אלבוקרק: יש פה נושא של גם כמות וגם איכות.
<דב אלבוקרק: למשל זמני המתנה.
<דב אלבוקרק: לא יודעים מה זמני ההמתנה של בחורה או של אישה, נערה, עם הפרעת אכילה, כמה זמן היא ממתינה לשירות ומה היא מקבלת והאם השירות שהיא מקבלת תואם את מה שהיא צריכה.
<דב אלבוקרק: יכול להיות שהיא תקבל דיאטנית או תקבל פסיכולוג וזה לא מה שהיא צריכה, היא צריכה טיפול הרבה יותר מקיף.
<דב אלבוקרק: אנחנו עובדים עם כל קופות החולים, יש לנו כרגע נקודתית בעיה עם מכבי, אנחנו נמצאים במשא ומתן והם כרגע החליטו לא לשלוח לנו מטופלים כאמצעי לחץ, אבל אני מאמין שזה יסתדר.
<דב אלבוקרק: רוב המטופלים שלנו מתחת לגיל 65, כ-2,000 בשנה.
<דב אלבוקרק: צוות רב מקצועי.
<דב אלבוקרק: זו בעצם הגאווה הגדולה שלנו, יש לנו צוות בתחומים השונים, אפשר לראות כאן את המגוון.
<דב אלבוקרק: רופאים שהם רופאים מומחים בשיקום, או מומחים בגריאטריה, פסיכיאטר, יש לנו עוד פסיכיאטרים יועצים, פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, קלינאות תקשורת, תזונה ודיאטה, פסיכולוגיה שיקומית, עבודה סוציאלית, יש כמובן תרפיסטים שלא מופיעים פה, באמנות ונוספים.
<דב אלבוקרק: זה לא רק שכולם נמצאים ונותנים ייעוץ, אלא העבודה הרב המקצועית, זאת עבודה מתואמת שיושבים בישיבות צוות, שמתאמים תכנית טיפול, שעושים איזה שהוא איזון, כל אחד מהמטפלים ואנשי המקצוע, ותיכף הם ידברו בכל מה שקשור להפרעות אכילה, איך זה בא לידי ביטוי.
<דב אלבוקרק: זה משהו מאוד משמעותי.
<דב אלבוקרק: אני מדגיש את זה כי כשהולכים לקבל טיפול על ידי לכאורה - - - למשל יש לנו דבר שנקרא שיקום בית, אני מאוד מברך את זה, אבל בסוף כשיש פיזיותרפיסט ויש אולי גורם אחר שמטפל, אבל אין את האינטראקציה ורופא השיקום יושב במקום אחר, זה בסוף משפיע על האיכות.
<דב אלבוקרק: הנושא של אקדמיה, אני לא ארחיב על זה.
<דב אלבוקרק: זה משהו שהוא מאוד משמעותי ומאוד חשוב לנו.
<דב אלבוקרק: הרבה מאוד פרויקטים שאנחנו עושים עם הקהילה, אלה דברים שהם ייחודיים לנו, כמו יחידת רצף טיפול שזה משהו ייחודי וחבל שאין את זה בעוד בתי חולים.
<דב אלבוקרק: אנחנו מאתרים במהלך אשפוז מטופלים שתהיה להם בעיה לקיים את ההמלצות, בגלל בעיית שפה, בגלל בעיה כלכלית, בגלל שאין להם תמיכה משפחתית ובמשך שלושה חודשים אנחנו מלווים אותם וביחד איתם, גם נותנים תמיכה רגשית וגם מוודאים שההמלצות לשיקום ושחרור מתקיימות.
<דב אלבוקרק: זה מורכב בתחומים שאנחנו עוסקים, כי זה רב רשותי.
<דב אלבוקרק: זה יכול להיות מועצה מקומית, משרד בריאות, ביטוח לאומי, משרד רווחה, קופת חולים ובטח שכחתי איזה גורם אחד או שניים.
<דב אלבוקרק: זה מאוד מסובך לאנשים, ואז אנשים הולכים לכל מיני לבנת פורן והולכים לכל מיני דברים בשביל למצוא סיוע, ואנחנו נותנים את זה וללא תשלום.
<דב אלבוקרק: זו השקופית - אלה האנשים, הצוות, ואנחנו עוברים לאמיר.
<דב אלבוקרק: בבקשה, אמיר.
<אמיר צנדקוביץ: אני דווקא רוצה לחזור שנייה לפני שאני אתחיל את המצגת.
<אמיר צנדקוביץ: מה שאני אציג היום זה קצת יישור קו בנושא של הפרעות אכילה, על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על הפרעות אכילה.
<אמיר צנדקוביץ: ממש בקצרה, לא יותר מדי אני אכנס לתיאוריה.
<אמיר צנדקוביץ: אחר כך נדבר על האתגרים בטיפול בהפרעות אכילה ונדבר על המודל הייחודי שלנו, של מכון אגם, לטיפול בהפרעות אכילה.
<אמיר צנדקוביץ: אני שוב רוצה להזכיר את הצוות שנמצא כאן איתי, כי אני אפנה אליהם ואני אשמח מאוד שאם יש שאלות באמצע אז אנחנו ניעזר בהם, אז אפרת צוק, דיאטנית ראשית, ד"ר כוכבי גלנטי היא הפסיכולוגית הראשית וד"ר ראובן לביא, שהוא הפסיכיאטר והמנהל הרפואי.
<אמיר צנדקוביץ: אני רק רוצה להגיד משהו קטן באופן אישי.
<אמיר צנדקוביץ: אני גדלתי בבית החולים הזה מבחינה מקצועית, אני פסיכולוג שיקומי, אני גם מנהל את הצוות של הפסיכולוגים השיקומיים, הפסיכולוגיות השיקומיות, בבית החולים.
<אמיר צנדקוביץ: תפיסה שיקומית זה משהו שהוא מובנה מבחינתי, גם בעבודה במכון.
<אמיר צנדקוביץ: הראיתי את המצגת לאשתי לפני שהבאנו אותה, אז היא אומרת לי - - -
עאידה תומא סלימאן: היא אישרה?
<אמיר צנדקוביץ: זהו, היא אומרת לי, 'זה טוב, אבל זה קליל', אז אמרתי לה, 'מה זאת אומרת?', היא אומרת 'זה נראה כאילו אתם נהנים מהעבודה', אמרתי לה, 'את יודעת מה?
<אמיר צנדקוביץ: במובן מסוים אנחנו נהנים', 'ממה אתם נהנים?
<אמיר צנדקוביץ: ' 'בעבודה שלנו יש משמעות'.
<אמיר צנדקוביץ: לא תמיד מצליחים לעזור, בכלל באופן כללי, אבל תפיסה שיקומית שמערבת צוות רב מקצועי, שמתעסקת בבעיות כל כך מורכבות, לפעמים יש לנו הזדמנות לעזור לאנשים.
<אמיר צנדקוביץ: אז כמו שראינו כאן עם האני, הסיפור שלה, וכמו שא', אני מקווה שאחר כך תספר, תיאמנו את זה מראש, אז יהיה בסדר, אנחנו מוצאים משמעות בעבודה.
<אמיר צנדקוביץ: זה חלק מהעניין.
<אמיר צנדקוביץ: נדבר בקצרה.
<אמיר צנדקוביץ: ה-DSM זה המגדיר הפסיכיאטרי של הפרעות, רק בשנת 1980, ב-DSM השלישי, נכנס המושג הפרעות אכילה, לפני כן זה משהו שלא היה קיים.
<אמיר צנדקוביץ: זה היה קיים מאז ומתמיד, עיסוק בסיגוף - - -
עאידה תומא סלימאן: זה לא היה מוגדר.
<אמיר צנדקוביץ: לא היה מוגדר.
<אמיר צנדקוביץ: זה היה, 'טוב, לאנשים יש קטע עם אוכל'.
<אמיר צנדקוביץ: בגדול, כשאנחנו מדברים על הפרעות אכילה אנחנו מדברים על שלושה סוגים עיקריים, אנורקסיה נרבוזה, משני הסוגים שלה, רסטרקטיבית או הבולמוסים, הבולמיה נברוזה והאכילה הכפייתית.
<אמיר צנדקוביץ: נדבר קודם כל על אנורקסיה.
<אמיר צנדקוביץ: בעברית זה ציימנות, ללא תיאבון.
<אמיר צנדקוביץ: זה זוהה לראשונה באנגליה, בשנות ה-70 של המאה ה-19 כהפרעה פסיכיאטרית והוגדר.
<אמיר צנדקוביץ: הסימפטומים הם די פשוטים, צמצום צריכת המזון עד לרמה של לאכול ממש פיסות ספורות במהלך היום, פחד מצמית מפני עלייה במשקל, התנהגות שמחבלת בעלייה במשקל ותת משקל חמור במיוחד.
<אמיר צנדקוביץ: כמו כן יש הפרעה חמורה בחוויית הירידה במשקלו ומראה גופו.
<אמיר צנדקוביץ: זה לא נדמה לי, לעמוד מול מראה או אפילו בכלל החוויה הגופנית, ההפרעה הזו זו הפרעה שמשנה למעשה את כל התפיסה.
<אמיר צנדקוביץ: אחד הדברים הכי קשים לחולות שלנו זה שהן חוות מהסביבה כל מיני תגובות של 'פשוט תאכלי, מה הבעיה?' העניין הוא שהעיסוק באוכל או העיסוק בהיעדר של האוכל הוא משהו שהוא הרבה מעבר לזה.
<אמיר צנדקוביץ: חשוב לומר שברגע שמצוקה נפשית הופכת לביטוי במצוקה גופנית זה אומר שמידת המורכבות של הטיפול בדבר כזה היא מאוד מאוד גבוהה.
<אמיר צנדקוביץ: כדי לשנות את זה, זה לא יעזור, כי האנורקטיות וגם הבולמיות מבינות, ברמה כזו או אחרת הן מבינות שזה לא בסדר, אבל התובנה זה לא מספיק, זה שאני מבין משהו זה לא אומר שאני אשנה אותו ולכן צריך את הצוות.
<אמיר צנדקוביץ: בולמיה נברוזה, בולימוס זה שור רעב, ההמשגה באנגלית רק ב-77'.
<אמיר צנדקוביץ: זה בולמוסי אכילה שכוללים כמויות מזון גדולות במיוחד ותחושה של אובדן שליטה על פעולת האכילה, זה טקס, זה סימום, יש המון המון דרכים להסתכל על הדבר הזה, אבל זאת חוויה שהיא לא קשורה לאוכל, זה לא אוכל.
<אמיר צנדקוביץ: זו פעולה של אכילה אבל זה לא אוכל, זה שימוש במזון.
<אמיר צנדקוביץ: והבעיה הכי גדולה, בכלל, גם עם בולימיה וגם עם אנורקסיה זה שזה עובד, זאת אומרת זה נותן לי מענה למצוקה.
<אמיר צנדקוביץ: נשים בצד את המרכיב השיפוטי, זה נותן לי מענה וזאת הבעיה הכי גדולה.
<אמיר צנדקוביץ: גם אלכוהול נותן מענה, גם סמים נותנים מענה, גם לשקר נותן מענה, אבל זאת בעיה.
<אמיר צנדקוביץ: התנהגויות פיצוי, הקאות יזומות, משלשלים, משתנים, חוקנים, תרופות, צום, פעילות גופנית מוגזמת.
<אמיר צנדקוביץ: חשוב לומר, בתוך אנורקסיה למשל יש את המרכיב הוויזואלי, ממדד מסה מסוים רואים את זה, בולימיה זה משהו שאפשר להסתיר, יש בזה המון המון בושה.
<אמיר צנדקוביץ: אפילו התמונה כאן, אפשר לראות, הייתי צריך לחפש משהו באמת מתחת לאדמה כדי למצוא איזה שהוא דימוי של הקאה שלא יגרום לכולם להקיא וזה חלק מהעניין.
<אמיר צנדקוביץ: לחשוף את הדבר הזה, יש מרכיב מאוד מאוד גדולה של בושה.
<אמיר צנדקוביץ: אכילה כפייתית זה התקפי זלילה אדירים.
<אמיר צנדקוביץ: בניגוד לבולימיה אין התרוקנות, החולים נוטים להשמנת יתר.
<אמיר צנדקוביץ: קצת לדבר על מורכבות הטיפול בהפרעות אכילה.
<אמיר צנדקוביץ: אנחנו הרבה פעמים מתמודדים עם מרכיבים נוספים של קומורבידיות.
<אמיר צנדקוביץ: זאת אומרת כשיש לי הפרעת אכילה יכול להיות לי, לחוד, דיכאון וחרדה או הפרעות פסיכיאטריות נוספות ויכול להיות משהו שהוא נוצר, שהוא תגובתי, על רקע המצבים.
<אמיר צנדקוביץ: בנוסף יש המון המון אביוז של אלכוהול וסמים, גם למשל כדי לעלות במשקל או כדי לרדת במשקל, גם כדי לסמם ולמנוע אכילה.
<אמיר צנדקוביץ: כנ"ל לגבי סמים, סמים זה יכול להיות החל ממריחואנה, קוקאין, דברים כאלה, או תרופות.
<אמיר צנדקוביץ: יש טקסים מאוד מאוד מורכבים שמטופלות עושות סביב השימוש בריטלין.
<אמיר צנדקוביץ: אתה רוצה להרחיב, ד"ר לביא?
<ראובן לביא: כן, ריטלין זה היום תרופה מאוד מאוד פופולרית ושכיחה בשימוש בילדים וגם במבוגרים, ה-ADHD מוכר לחלוטין, כל סטודנט שלישי בערך באוניברסיטה לוקח ריטלין.
<ראובן לביא: תופעת הלוואי המובהקת של ריטלין זה ירידה בתיאבון במשך שעות ההשפעה של הריטלין.
<ראובן לביא: לפעמים אחרי זה יש איזה עלייה בתיאבון, קונצרטה למשל.
<ראובן לביא: יש ריטלין שחרור מושהה, של שמונה שעות ויש קונצרטה, שזה ריטלין של 12 שעות, אז הוא פשוט מדכא את התיאבון למשך 12 שעות.
<ראובן לביא: אז למשל במכון אגם זה קונטרה אינדיקציה מוחלטת לטיפול בריטלין וכמעט כל מטופלת מתי שהוא מבקשת ממני, לכאורה בגלל בעיות קשב וריכוז.
<ראובן לביא: אז יש שימוש בכל מיני תרופות, שבהחלט מסייעות בדיכוי התיאבון.
עאידה תומא סלימאן: איפה הם מוצאים את כל המידע הזה?
<ראובן לביא: את המידע שריטלין גורם לירידה בתיאבון?
עאידה תומא סלימאן: איך הן מגיעות ל - - -
<ראובן לביא: גם יש באינטרנט וגם כולם נחשפים מתי שהוא לילדים מסביבך בבית הספר, כבר בתיכון, שלוקחים ריטלין וזה ידוע שהם לא אוכלים, הם מחזירים את הסנדוויץ' הביתה מבית הספר.
<ראובן לביא: די מהר אנשים לומדים לדעת דברים שכאלה.
עאידה תומא סלימאן: לפעמים אני כל כך שמחה שכבר גידלתי את הבנות.
<ראובן לביא: אבל הן יכולות להתחיל לקחת ריטלין יותר מאוחר.
<ראובן לביא: עוד מילה על השקופית הזו.
<ראובן לביא: זה חלק ממה שהופך את הטיפול בהפרעות אכילה לכל כך מורכב, מעבר למה שאמיר אמר, שזה עובד, ההיענות לטיפול היא תמיד מורכבת.
<ראובן לביא: מצד אחד הן מבינות שכדאי להן להיפטר מהמחלה, מצד שני המחלה משרתת אותן היטב, בין אם זה הבולמוסים וההקאות, בין אם זה הרזון, התגובות של הסביבה וכו'.
<ראובן לביא: דבר נוסף שהופך את הטיפול לכל כך מורכב זה באמת קומורבידיות, זאת אומרת תחלואה נלווית, שבמרבית המכריעה של המקרים יש שם איזה שהיא תחלואה נלווית, או של הפרעת אישיות בבסיס של ההפרעה, או דיכאון, חרדה, שלרוב הם תוצר של ההפרעה, לפעמים הם בבסיס של ההפרעה.
<ראובן לביא: הפרעות דיכאוניות וחרדה, דיסתימיה, כל סוגי הפרעות החרדה וכמובן שימוש באלכוהול וסמים שמאוד שכיחים אצל הבולימיות ואצל האכלניות הכפייתיות, שזה גם סוג של התמכרות.
<ראובן לביא: אנחנו יודעים שנטייה להתמכרות היא נטייה, זאת אומרת אוכל הוא רק אחד מתוך מושאי ההתמכרות של אותן מטופלות.
<ראובן לביא: זה הופך את הטיפול לכל כך מורכב כמובן.
<אמיר צנדקוביץ: הרבה פעמים כשהן מפסיקות להקיא אז משהו חייב לבוא.
<ראובן לביא: משהו במקום.
<אמיר צנדקוביץ: זאת אומרת 'הפסקתי להקיא', אוקיי - - -
עאידה תומא סלימאן: מחליפים את ה - - -
<ראובן לביא: זה גם מה שגורם לטיפול שלנו להיות ארוך יותר כי אנחנו לא נותנים להן להשתחרר כשהן החליפו את ההקאה בסימפטום התמכרותי אחר, אנחנו שואפים לשחרר אותן משוקמות, כשהן בלי סימפטומים הרסניים בכלל.
<אמיר צנדקוביץ: נדבר קצת על עקרונות הטיפול התזונתי.
<אמיר צנדקוביץ: השקף הזה חשוב מאוד בעיניי, כי עבודה של דיאטנית בהפרעות אכילה, לא עובדים עם תפריטים.
<אמיר צנדקוביץ: יש כאן את הנקודות, קשר טיפולי, בסדר, זה משהו שאנחנו מבינים שזה מאוד מאוד חשוב, תיאום ציפיות, הצבת יעדים, באמת יש כאן כבר משהו מקדים לשיטת העבודה שלנו, שזה פעמיים בשבוע רואים את המטופל או המטופלת, העניין של השקילה והתייחסות למחלות רקע, אבל מעבר לזה אופי העבודה הספציפי דורש ידע והתמחות מאוד מאוד מסוימים.
<אמיר צנדקוביץ: אני רוצה שאפרת תוסיף על זה כמה מילים.
<אפרת צוק: קודם כל בבסיס של הטיפול התזונתי, מעבר לעניין התזונתי, יש את העניין של הקשר.
<אפרת צוק: בלי קשר ובלי אמון אנחנו לא נוכל לגרום לשינוי.
<אפרת צוק: גם אמיר ציין את זה וגם ד"ר לביא ציין, שאנחנו צריכים לגרום להם לשינוי כשהן לא בהכרח משוכנעות שהן רוצות ללכת, וגם אם הן משוכנעות שכן, הן מפחדות ממש, מפחדות מאוד לעשות את השינוי הזה.
<אפרת צוק: הן מפחדות שניקח להן משהו שכרגע משרת אותן, עוזר להן, ממסך להן, מבחינתן פותר להן איזה שהיא בעיה.
<אפרת צוק: זה כאילו כמעט כמו לשכנע מישהו לקפוץ מצוק ולהגיד 'אוקיי, אל תדאגו, יש רשת מתחת', כשאנחנו צריכים להגיד להן 'תסמכו עלינו, יש רשת'.
<אפרת צוק: לכן הטיפול הוא מאוד מאוד מורכב.
<אפרת צוק: אנחנו חייבות לפגוש את המטופלות במקום שהן נמצאות ומשם לקחת אותן וללכת איתן ביחד.
<אפרת צוק: אנחנו לא יכולות להיות פה והמטופלות פה וליצור התנגשות, אנחנו כל הזמן חייבות ללכת איתן למקום הזה ולהתקדם איתן בקצב שהן יכולות להתקדם.
<אפרת צוק: זה כל הזמן דיאלוג.
עאידה תומא סלימאן: המטופלות מופנות אליכם דרך קופות חולים, או אחרי אשפוז?
עאידה תומא סלימאן: איפה בדיוק, כאילו באיזה שלבים הן מגיעות אליכם?
<אמיר צנדקוביץ: התשובה לשאלה שלך וכל השאלות שלך היא כן.
<אמיר צנדקוביץ: אנחנו רואים אותן בהמון המון שלבים, החל משלב שבו מישהי מרימה טלפון למכון ואומרת 'טוב, אני חושבת שיש לי הפרעת אכילה והגיע הזמן לטפל בזה', ועד מצב שמישהי מסיימת אשפוז והיא רוצה לעשות המשך והיא לא רוצה להגיע לבית שיקומי, או שהיא לא מתאימה לבית שיקומי או שהיא לא רוצה אשפוז יום, היא כבר רוצה לחזור לחיים שלה, היא רוצה לעבוד, אבל היא צריכה איזה שהיא מסגרת.
<אמיר צנדקוביץ: העניין הוא שבאמת הן פונות אלינו בכל המצבים.
<אמיר צנדקוביץ: הידע של הצוות, חד משמעית אני יכול להגיד, זה ידע שמתאים לכל מיני מצבים, החל ממצבים שהם פוסט אשפוזיים, שמישהי יוצאת, היא הייתה רגילה שיושבים ואוכלים איתה ועכשיו היא נמצאת באיזה שהוא ואקום ואנחנו צריכים לעזור לה למלא אותו, וכלה במצב שמישהי רק לומדת להגיד 'יש לי הפרעת אכילה.
<אמיר צנדקוביץ: הדבר הזה שאני עושה, שאני חוזרת, זו הפרעת אכילה.
<אמיר צנדקוביץ: ההימנעות שלי זו הפרעת אכילה'.
<אמיר צנדקוביץ: אני מקווה שעניתי על השאלה הזאת.
<אמיר צנדקוביץ: בהקשר של הטיפול הנפשי.
<אמיר צנדקוביץ: באיזה שהוא מקום זה קצת מלאכותי להציג את הדברים האלה בנפרד, השקף הבא כבר יציג את החיבור שאנחנו עושים.
<ראובן לביא: אני רוצה להרחיב מילה בקשר למה שחברת הכנסת שאלה.
<ראובן לביא: יש לנו בכל זאת איזה שהוא טווח, זאת אומרת מצבים קיצוניים קשים ביותר אנחנו לא נקבל, כי אנחנו נפנה אותן לאשפוז ויש לנו כאלה לא מעט, כל שבוע אנחנו בדרך כלל מפנים מקרה אחד לאשפוז.
<ראובן לביא: לפני כמה ימים התקבלה מישהי במשקל 28 קילו, בקושי עומדת על הרגליים, אז כמובן שהיא לא לטיפול מרפאתי.
<ראובן לביא: גם הפרעות קלות מאוד לא תגענה אלינו, מפני שהטיפול הוא אינטנסיבי.
<ראובן לביא: מה זה הפרעות קלות?
<ראובן לביא: כאלה שיש להן בולימיה עם בולמוס פעם בשבועיים והקאה פעם בחודש.
<ראובן לביא: אני לא בטוח שהן תגענה אלינו לטיפול.
<ראובן לביא: אנחנו איפה שהוא בטווח רחב, אבל שלא כולל את הקצוות של הפרעה קלה ביותר או הפרעה חמורה ביותר.
<אמיר צנדקוביץ: בנוגע לטיפול הנפשי רק נגיד שמבחינת הכלים שיש אצלנו, אז הכלים זה טיפול פסיכודינמי, CBT, תרפיה באמנות, שאנחנו נראה אחר כך את התוצרים שלה ואת ההקשרים, תרפיה בתנועה, שזה דבר מאוד חשוב בהקשר הזה של העיסוק בגוף, לתת לגיטימציה בכלל ללמוד לתת מקום לגוף.
<אמיר צנדקוביץ: זה פסיכודרמה, זה שימוש בכלים של תיאטרון ופעולה כדי ליצור איזה שהן הזדמנויות להתמודד עם הקשיים.
<אמיר צנדקוביץ: אבל אני כן רוצה טיפה להעמיק, ד"ר גלנטי קצת תספר על המורכבות של הטיפול והשימוש בכלים שאנחנו עושים.
<כוכבי גלנטי: אז מרבית הטיפול הוא, הפסיכולוגים שלנו עושים טיפול דינמי, כאשר יש לנו שלוש קבוצות, מנחה בפסיכודרמה, תרפיה בתנועה ותרפיה באמנות.
<כוכבי גלנטי: אנחנו משתמשים במרכיבים של CBT בטיפולים הדינמיים כאשר הדיאטניות גם עושות CBT.
<כוכבי גלנטי: בסיס הטיפול הרגשי הוא הקשר עם המטפל וכל מה שקורה למטופל במכון אגם מגיע לטיפול הפסיכולוגי, התנגדות לטיפול, עבודה על הקשר וכל הרכיבים של הטיפול, בקבוצות, הרכיבים הרגשיים שקשורים לילדות של המטופל, הקשר שהביא להפרעת האכילה, זה עולה בטיפול.
<דפנה הלמן: בהקשר הזה, מעניין, האם הן כבר מגיעות עם איזה שהיא תובנה שיש הפרעת אכילה או שהן מגיעות עם סימפטומים?
<דפנה הלמן: התפר בין פסיכיאטריה ואתם הוא מאוד, לא יודעת אם פרום, אבל כאילו דק במובן הזה שהרבה פעמים הן כבר מגיעות עם הכרה, 'יש לנו הפרעת אכילה', וזה חוסך הרבה, כי יכולים להיות שנים במרפאות ציבוריות או אצל מטפלים פרטיים כשאין הכרה או תובנה שהעניין המרכזי הוא הפרעת אכילה.
<דפנה הלמן: הסימפטומים לאורך השנים יהיו סימפטומים חרדתיים, דיכאוניים, פסיכיאטריים פר-סה ולא באמת מיקוד.
<דפנה הלמן: אז מעניין אותי מבחינת הניטור, אם יש משהו שכבר ברור, שהן כבר מגיעות אליכם מבושלות הפרעות אכילה?
<ראובן לביא: לרוב כן, חלקן זה ברור לא להן, אבל זה מספיק ברור לבן הזוג שלהן או להורים שלהן, או למסגרות שטיפלו בהן לפני כן.
<ראובן לביא: חלקן לא משוכנעות שיש להן הפרעת אכילה ורובן הגדול, אני חושב שכבר כן.
<דפנה הלמן: באנלוגיה לנגיד אלימות במשפחה, שנשים מגיעות עם סימפטומים דיכאוניים, חרדתיים, אבל לא תגדנה 'אני מוכה', או 'אני קורבן אלימות', כנ"ל באנלוגיה לנושא של 'אני בולימית', 'אנורקסית', 'אני צריכה להתמקד בנושא הזה ולא להישאר עם בעיית הדיכאון או החרדה'.
<אמיר צנדקוביץ: ד"ר גלנטי ציינה בדברים שלה את המושג של התנגדויות.
<אמיר צנדקוביץ: אני כן רוצה לציין את הדבר הזה, זה משהו מאוד חשוב.
<אמיר צנדקוביץ: לכאורה בן אדם מגיע, אישה מגיעה לפה לטיפול, למה להתנגד?
<אמיר צנדקוביץ: את באת, הגעת לטיפול, מה העניין של ההתנגדות?
<אמיר צנדקוביץ: את באת לפה לטיפול בהפרעת אכילה, מה להתנגד עכשיו כאילו?
<אמיר צנדקוביץ: מה קורה?
<אמיר צנדקוביץ: אז העניין הוא שההתנגדות זה חלק מאוד מאוד חשוב מהתהליך הטיפולי.
<אמיר צנדקוביץ: זה שאני רוצה לשנות משהו זה לא אומר שברגע, בנקודת הזמן, אני באמת אצליח לעשות את זה.
<אמיר צנדקוביץ: מול האוכל, יש גבול לכמה אפשר לבטא, אז זה יוצא בטיפול.
<אמיר צנדקוביץ: אחת המיומנויות שיש לנו בדרך כלל, שאמורה להיות בכל מרכז טיפולי, זה בדיוק לעבוד ולהחזיק את הדבר הזה ולעזור להן.
<אמיר צנדקוביץ: ציינת קודם את העניין של התובנה.
<אמיר צנדקוביץ: אני יכול להגיד לך בכנות, כשמטופלות באות ועושות ראיון, אני לחלוטין לא מחפש שם את התובנה, אני גם לא מחפש אפילו את המוטיבציה, אני לא מחפש שום דבר מעבר לזה שיבואו לפה, תבואו לפה, מספיק, תעמדו בתכנית, אנחנו כבר ניצור את הפעולות שיהיו הכר לתובנות.
עאידה תומא סלימאן: גם להכיר בזה ש'יש לי בעיית הפרעת אכילה', זה לא בהכרח הכרה בבעיות שהביאו אותי עד השלב הזה.
עאידה תומא סלימאן: כלומר יכול להיות שהן רוצות לטפל בהפרעות עצמן ולהפסיק את ההקאות או לחזור לאכול, אבל לא רוצות לגעת במה שגרם להן להגיע, כי זה כואב, כי זה יותר מדי.
<אמיר צנדקוביץ: קצת סטטיסטיקה.
<אמיר צנדקוביץ: הסטטיסטיקה הזו ספציפית לגילאי 24-15 אבל אפשר להשליך מזה לגילאים מבוגרים יותר.
<אמיר צנדקוביץ: מעל 50,000 נערות ונשים סובלות מהפרעות אכילה בישראל.
<אמיר צנדקוביץ: אנורקסיה, אחוזים זה 1.2% מהנשים, 0.2% מהגברים.
<אמיר צנדקוביץ: בולימיה זה 2% מהנשים, 0.5% מהגברים, והפרעות אכילה לא ספציפיות, בין 3% ל-5% מהאוכלוסייה.
<אמיר צנדקוביץ: הנתונים האלה מתוך הרצאה של ד"ר איציק וורגפט, בכנס של העמותה להפרעות אכילה.
<אמיר צנדקוביץ: ד"ר וורגפט מנהל את הצוות בבית חולים בצפת, זיו.
<אמיר צנדקוביץ: עוד קצת סטטיסטיקה.
<אמיר צנדקוביץ: אחת מ-20 אנורקטיות תמות לאחר 12 שנות מחלה.
<אמיר צנדקוביץ: שוב, חשוב לציין כאן את ההקשר, הפרעות האכילה כהפרעות פסיכיאטריות הן ההפרעות היחידות שאפשר למות מהן.
<אמיר צנדקוביץ: לא מסכיזופרניה, לא מהפרעות בי פולאריות, לא משום דבר אחר.
עאידה תומא סלימאן: אחת מ-20?
<ראובן לביא: כן, 5%.
עאידה תומא סלימאן: היו כאלה שטענו שזה יותר.
<ראובן לביא: בין 5% ל-10% לפי כל הספרות העולמית.
<ראובן לביא: יכול להיות שזה קצת יותר במרכזים מסוימים, אבל זה נכון שזו ההפרעה הפסיכיאטרית היחידה שהורגת.
<ראובן לביא: התאבדויות הורגות, בדיכאון, בסכיזופרניה, אבל הפרעה פסיכיאטרית שהורגת באופן ישיר אנורקסיה נרבוזה היא היחידה.
<אמיר צנדקוביץ: 21% מהן יישארו כרוניות, 31% יישאו סימפטומים כל חייהם ו-40% יחלימו לחלוטין.
<אמיר צנדקוביץ: מה ההבדל בין כרוניות לבין יישאו סימפטומים?
<אמיר צנדקוביץ: כרוניות ימשיכו לקבל טיפול, ייכנסו וייצאו מכל מיני מרכזים של טיפול, החל מאשפוזים וכלה במרכזים להפרעות אכילה.
<אמיר צנדקוביץ: 31% יישאו סימפטומים זה אומר שלפעמים יהיו להם בולמוסים, לפעמים תהיה איזה פאזה של צמצום, אבל עדיין הן כבר ילמדו לעשות את התהליך הזה של לקום ולבנות את החיים מחדשים.
<אמיר צנדקוביץ: זו ההבחנה.
<אמיר צנדקוביץ: אני רוצה לקרוא את זה, זה מתוך דוח מבקר המדינה משנת 2013:
<אמיר צנדקוביץ: המחסור במסגרות טיפול מרפאתי והנזקים בעטיו, טיפול מרפאתי חשוב הן בשלב ההתחלתי של המחלה, כמניעת הידרדרות החולה והן לאחר שלב האשפוז.
<אמיר צנדקוביץ: בשל אופייה של ההפרעה, המשלבת רכיבים פיזיים ונפשיים חשוב שהטיפול המרפאתי יהיה רב מקצועי, לרבות פסיכיאטרי, פסיכותרפי אישי ומשפחתי, תזונתי ורפואי, תוך כדי שיתוף פעולה בין המטפלים.
<אמיר צנדקוביץ: המודל הטיפולי של מכון אגם.
<אמיר צנדקוביץ: בשקף הזה אנחנו רואים את האבחנה של מכון אגם.
<אמיר צנדקוביץ: אם אנחנו מדברים על אשפוז אז אנחנו מדברים על טיפול מחלקתי מלא, 24/7, צוות רב מקצועי כמובן.
<אמיר צנדקוביץ: טיפול יום ואשפוז יום, ההבחנה ביניהם זה מתי החולה מגיעה לטיפול.
<אמיר צנדקוביץ: בטיפול יום זה במקום אשפוז, חולה שלא רוצה להתאשפז, היא רוצה לשמור על המסגרת של הבית, אבל עדיין צריכה מסגרת שהיא מכילה כל היום.
<אמיר צנדקוביץ: אשפוז יום זה אחרי האשפוז, מטופלת סיימה אשפוז וצריכה עדיין החזקה אינטנסיבית ואז שוב מהבוקר עד הצהריים, שלושה עד חמישה ימים בשבוע, לאט לאט זה יורד ואז אחר כך מה קורה בקהילה.
<אמיר צנדקוביץ: המרפאות בקהילה ברובן זה טיפול יחיד באחד מתחומי הטיפול הרלוונטיים, תזונה, פסיכותרפיה, פסיכיאטריה, תרפיה קבוצתית.
<אמיר צנדקוביץ: במקרים טובים, אם יש נגיד שני טיפולים, אז יש תקשורת בין אנשי הצוות ויש ישיבה פעם ב-.
<אמיר צנדקוביץ: המודל שלנו במכון אגם זה מרפאה אינטנסיבית.
<אמיר צנדקוביץ: יש לנו חמישה טיפולים בשבוע, שני מפגשים בשבוע עם הדיאטנית, פעמיים מפגשים קבוצתיים ופעם אחת פגישה עם פסיכולוגית, בנוסף יש פגישה עם פסיכיאטר פעם בחודש.
<אמיר צנדקוביץ: המודל הזה מאפשר איזה שהיא מדרגת ביניים נחוצה, של צוות רב מקצועי שמאפשר בעיקר את החזרה לתעסוקה ולתפקוד.
<אמיר צנדקוביץ: זה העניין השיקומי.
<אמיר צנדקוביץ: במיוחד ההקשר כאן של רעות הוא חשוב כתפיסה, שיקום היום זה אומר לחזור לתפקד בחברה כאדם פעיל ויצרני.
<אמיר צנדקוביץ: המסגרת שלנו מאפשרת את זה בד בבד עם טיפול.
<אמיר צנדקוביץ: מכון אגם הינו היחיד באזור המרכז שמאפשר למטופלות מעל גיל 18 טיפול מרפאתי אינטנסיבי במקביל להמשך קיום של שגרה תעסוקתית, לימודית וחברתית.
<אמיר צנדקוביץ: המודל שלנו, רואים, פסיכיאטר, פסיכולוגית, דיאטנית, טיפול קבוצתי – המטופלת במרכז.
עאידה תומא סלימאן: מה שקיים במרכזים במצגת שהביאו ממשרד הבריאות, אז דיברו על 24 או 28 מרכזים וברובם לא קיים צוות רב מקצועי.
<אמיר צנדקוביץ: לא שידוע לנו, אני כן יכול להגיד שבאזור המרכז, כמו שאמרנו, המרפאה של תל השומר לא קיימת.
<אמיר צנדקוביץ: אנחנו היחידים שנותנים את המענה הזה לכל אזור המרכז.
<דוד דביר: וגם אם קיים צוות רב מקצועי, יכול להיות שהם יושבים ביחד, אבל הם לא יושבים ביחד ועושים את הישיבות - - -
עאידה תומא סלימאן: את הניתוח ואת ה - - - זה כל הגילים, המבוגרים למשל, בתל אביב, בית חולים סוראסקי?
<קריאה: תל השומר.
<דב אלבוקרק: מה שעוד מצטרף לזה זה שעות הפעילות.
<דב אלבוקרק: במרבית המקומות שעות הפעילות הן בוקר, אצלנו אנחנו מאוד גמישים והצוות פוגש את המטופלות גם בשעות הערב, עד שעות הערב.
<דב אלבוקרק: זה מאפשר לאנשים שעובדים בבוקר להגיע אחר הצהריים לטיפול וזו גמישות, ממש גמישות מלאה.
<דב אלבוקרק: זה מאוד ייחודי.
<אמיר צנדקוביץ: עובדים פה עד תשע בערב.
<אמיר צנדקוביץ: איך מתקבלים למכון אגם?
<אמיר צנדקוביץ: הפניה והתחייבות לצורך אבחון וזה יכול להיות, כמו שאמרתי, פנייה ישירה, הפניה על ידי רופא משפחה, הפניה לאחר אשפוז ואחרי זה מקבלים את המנוי הטיפולי מקופת החולים.
עאידה תומא סלימאן: יש הגבלה על המנוי, מבחינת מפגשים?
עאידה תומא סלימאן: עדיין תשע פעימות?
<כוכבי גלנטי: 30 מפגשים כל מנה.
<דב אלבוקרק: העיתוי של השאלה הוא בדיוק והשקופית הבאה תיתן את התשובה.
<דב אלבוקרק: אנחנו פה מטפלים בהיבטים המנהליים, אולי הכלכליים שקשורים בטיפול.
<דב אלבוקרק: זה איזה שהיא הקדמה לומר שיש מורכבות בעבודה מול קופות החולים.
<דב אלבוקרק: קופת חולים, במסגרת הבקרה שלה, היא עושה בקרה על היקף ההפניות, על האינטנסיביות, היא אומרת שזה יותר מדי אינטנסיבי, רוצים בסופו של דבר לחסוך במשאבים.
<דב אלבוקרק: אני אומר את זה באופן לא ביקורתי אלא עם הבנה לאינטרס שלהם, אבל לנו זה התנגשות עם האינטרס שלנו לתת את הטיפול האופטימלי למטופל.
<דב אלבוקרק: וגם משך הטיפול, זה במענה לשאלה שלך, אז יש לנו פה את המנויים וזה ייתן מענה.
עאידה תומא סלימאן: מה זה 95% טופס 17?
עאידה תומא סלימאן: כאילו 95% מגיעות עם טופס ו-5%?
<דב אלבוקרק: נכון.
<דב אלבוקרק: 5% מגיעות באופן אחר.
<אפרת צוק: חיילים למשל לא יכולים לקבל טופס 17, אבל יש לנו גם חיילים.
עאידה תומא סלימאן: למה הם לא יכולים לקבל?
<אפרת צוק: זה משרד הביטחון.
עאידה תומא סלימאן: אבל לא יצרו להם משהו חלופי?
<ראובן לביא: לא, הם יכולים להיות בטיפול, לא דרך טופס.
<כוכבי גלנטי: הם צריכים אישור של הצבא להיות בטיפול.
עאידה תומא סלימאן: זה כאילו טופס אחר.
<כוכבי גלנטי: והם צריכים לשלם עבור הטיפול באופן פרטי.
<דב אלבוקרק: יש כאן מורכבות.
<דב אלבוקרק: לא ניכנס לזה עכשיו.
<דב אלבוקרק: יש לנו פה את שיטת המנויים, אפשר לראות את הסוגים השונים.
<דב אלבוקרק: בסופו של דבר המנויים הרלוונטיים, בסוף מגיעים למנוי הארוך של ה-30, יש מנוי לילדים ונוער ויש מנוי למבוגרים.
<דב אלבוקרק: בעצם יש פה אימוץ של השיטה שנהוגה בבריאות הנפש.
<דב אלבוקרק: יש פה איזה שהוא היגיון שאומר ניתן לכם עכשיו, לכאורה קחו 30 טיפולים, אם תסתפקו ב-20 הרווחתם 10 טיפולים, זה גם תמריץ לספק לקצר את הטיפול.
<דב אלבוקרק: יש פה מרכיב לכאורה של התייעלות, תקבל קצת פחות, אבל תתייעל.
<דב אלבוקרק: בנושא של הפרעות אכילה זה לא עובד.
<דב אלבוקרק: בגלל הצורך בצוות רב מקצועי, מאוד מקצועי, וצריך לומר, גם יותר יקר מאשר אנשי המקצוע, הם עם כל ההכשרות, עם כל ההשכלה, זה יוצר מצב שבסופו של דבר המנוי הזה לא נותן את המענה, אני חושב שיש פה קונצנזוס אצל כל הספקים בתחום הזה, שזה פשוט לא נותן והמשמעות היא חוסר תמריץ לפתח את השירות במקרה הטוב.
<דב אלבוקרק: צריך לומר שהטיפולים ממושכים, מדובר כאן בטיפולים ממוצעים גם של עשרה חודשים ושנה ויותר ובוודאות צריך מנוי על מנוי על מנוי על מנוי, זאת אומרת להאריך את זה, ואז כל פעם קופת חולים עושים עצירה, רגע בואו נחשוב, מאריכים/לא מאריכים ויש פה מטופל שנמצא בתווך והוא בן ערובה, כשההחלטה שלנו בבית החולים היא לא לתת למטופל להיות בן ערובה, אנחנו נמשיך לטפל ונתחשבן עם הקופה.
<דב אלבוקרק: צריך לומר שלנו אין רשת ביטחון, אנחנו עושים את זה מתוך הבנה של הצורך, אבל אין לנו רשת ביטחון כלכלית בהתנהלות הזאת.
<דוד דביר: עוד היבט אחד שהוא מאוד חשוב זה מה שכתוב כאן בהערות, זה מועד התשלום.