GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<נטלי לוין אוחנה: אני חושבת שהדיון היום והעיסוק בזנות במערכת החינוך, זה משהו שהוא בלתי נפרד מהמטרה של תת הוועדה הזאת.
<נטלי לוין אוחנה: אי אפשר לנתק את זה מהשיח על מה נורמטיבי ומה לגיטימי בחברה שלנו.
<נטלי לוין אוחנה: מעבר לדיון בזנות קטינים, אני חושבת שהנוער הנורמטיבי, זה לגיטימי, זה שיח שהוא אולי לא קיים בתוך המערכת או קיים במידה כזו או אחרת במידה ומורה או יועצת שבאמת לוקחת את זה בשתי ידיים ומביאה את זה לשיעורים.
<נטלי לוין אוחנה: למרות זאת, זה מושתק וזה בצד אבל מצד שני זה חי מאוד בחיים שלהם וההסברה חייבת להתחיל בגיל הזה.
<נטלי לוין אוחנה: אם אנחנו רוצים ללכת קדימה בתור חברה ואם אנחנו רוצים להציב סטנדרטים חדשים של מה נורמלי ולגיטימי ומהי מיניות בריאה באופן כללי כחברה, אי אפשר שלא לדבר על זה כבר שם.
<נטלי לוין אוחנה: הניסיון העולמי מראה בשוודיה, היכן שעבר חוק הפללת לקוח, שבמשך עשר שנים לפני שהחוק עבר נעשתה עבודת הסברה שהתחילה בגילאים האלה.
<נטלי לוין אוחנה: מחקרים הראו שברגע שמתחילים לעסוק בנושא הזה בגיל צעיר, בגיל שבו מפתחים את הדעות, את התפיסות, את השקפת העולם, את הסולם הערכי, אחר כך כשמסתכלים על זה קדימה, אתם אנשים בתור אזרחים בוגרים מבינים שזה נושא שהוא לא לגיטימי ואי אפשר להתייחס לזה כאל עיסוק.
<נטלי לוין אוחנה: כאן בעיני החלק היותר חשוב של למה צריך לעסוק בזה בתוך מערכת החינוך.
<נעמה זאבי ריבלין: אני לא חושבת שמשרד החינוך לא חושב שצריך להגיע לילדים.
<נעמה זאבי ריבלין: אני חושבת שאוכלוסיית היעד שלנו, של הארגונים, זה הצוות שמעביר את זה.
<נעמה זאבי ריבלין: אני מציעה את עצמי.
עליזה לביא: בדיוק לשם כך התכנסנו.
עליזה לביא: אני רוצה לנסות לסכם.
עליזה לביא: אנחנו נמצאים כאן בדיון שהתחיל אבל הוא חייב להמשיך ואני רוצה לדבר על הדיאלוג שחייב להתפתח.
עליזה לביא: השאלות שנשאלו כאן הן לא ממקום חלילה של לבוא ולהאשים או לקנטר.
עליזה לביא: אם אני יושבת כאן כיושבת ראש ועדת המשנה ואני רואה את האנומליה שקיימת בין המשרד לבין ארגוני השטח, ויש ידע, ויש ניסיון, ויש מומחיות שצברו את זה בהרבה מאוד שנים מלמטה, מהשטח, התחושה היא שיש כאן חוסר שיתוף פעולה.
עליזה לביא: יש כאן הזמנה לדיאלוג, הזמנה לטנגו.
עליזה לביא: אני מציעה שתעשו בדק בית ותחשבו.
עליזה לביא: אני אומרת מהמקום שבאמת הרעיון לייצר את הוועדה הזאת.
עליזה לביא: הרי הרעיון לייצר את הוועדה הזאת נבע מחוסר הקשר שהיה קיים.
עליזה לביא: במקרה הזה אחד ועוד אחד הוא יותר משניים.
עליזה לביא: כלומר, יש כאן מי שמשווע לבוא ולהיות שותף ולא נותנים.
עליזה לביא: יש תכניות בשטח.
עליזה לביא: יש בתי ספר שעוברים את משרד החינוך והולכים ישר לארגונים.
עליזה לביא: צריך לבוא ולעשות כאן בדק בית מחדש, במיוחד נוכח הטכנולוגיות שרק רצות ורצות.
עליזה לביא: הן טסות.
עליזה לביא: הן לא הולכות.
עליזה לביא: כדי לנסות להתמודד, להנגיש כמה שיותר, בטח במנעד של האוכלוסיות הרבות בישראל, וגם לבוא ולראות את החוליה החלשה שאלה הן היועצות, לא בגלל שחלילה הן לא מקצועיות, חלילה, ממש לא.
עליזה לביא: אני מדברת על חלשה במובן של עומס התפקידים עליהן.
עליזה לביא: תמיד אני שומעת את המקום הזה של היועצת.
עליזה לביא: אם זה דיון על סיוע פסיכולוגי, אם זה דיון על איקס או משהו אחר.
עליזה לביא: תמיד הכתובת היא היועצת.
עליזה לביא: אחרי כן אני שומעת מהיועצות שלא מספיק מכשירים אותן, הן לא מספיק יודעות.
עליזה לביא: בתוך עמנו אנחנו חיות.
עליזה לביא: צריך לבוא ולראות איך מעצימים אותן.
עליזה לביא: אני מבינה שזאת החוליה שאמורה לתת.
עליזה לביא: כמה שעות בשבוע היא בבית הספר היועצת הזאת.
עליזה לביא: קודם כל, בואו נתחיל מזה.
עליזה לביא: אם מעמיסים עליה תפקידים, האם לא צריך לבוא ולראות איך מגדילים את מספר שעות הנוכחות שלה בבית הספר?
עליזה לביא: היום אנחנו הולכים למציאות בה מחנכים נמצאים שעה-שעתיים בכיתה במשך השבוע.
עליזה לביא: אז גם כישורי החיים, איך נעשה הפולו-אפ?
עליזה לביא: מצד אחד רבים התפקידים שמוטלים עליה ומצד שני יש את המערכת.
עליזה לביא: אני גם לא שאלתי אתכם לגבי התקציב שקיים ליחידות האלה.
עליזה לביא: האם הוא גדל בהתאמה לשינויים שקיימים?
עליזה לביא: האם המשרד הגדיל את התקציב?
עליזה לביא: אני יודעת שאתן לא יכולות לענות לי אבל אנחנו עכשיו עומדים ערב תקציב לשנתיים.
עליזה לביא: האם יש גידול בתקציב שמיועד לכם?
עליזה לביא: לא, ואנחנו יודעים את זה.
עליזה לביא: גם אנחנו כאן צריכים לראות איך אנחנו מגדילים את התקציב.
עליזה לביא: אני קוראת מכאן לשר החינוך, אחרי דיון שאנחנו רואים בו את הטלאים וזה דיון של טלאים.
עליזה לביא: זה מה שניסינו לתפור איזושהי שמיכה אבל לא כל כך צלחנו בכך.
עליזה לביא: בראש ובראשונה זאת מודעות, זו הבנה, זאת הכרה של שר לגבי הגדלת התקציב לתכניות הללו.
עליזה לביא: לא יעלה על הדעת שמנהלים שכבר יש להם מודעות צריכים לבוא ולראות באופן חינמי כזה או אחר ולפנות לארגוני השטח.
עליזה לביא: כאן נופלת המצוקה הזאת.
עליזה לביא: אני מבקשת קודם כל לקבל ממשרד החינוך את התקציב שיש לתכניות הללו, מה היה בשלוש השנים האחרונות ואיך הן הלכות להיות מתוקצבות בתקציב לשנתיים הקרובות.
עליזה לביא: תקציב המדינה הולך להיות לשנתיים הקרובות והאם באמת יש הבנה של היחידות הללו ושל התכניות שצריכות להגיע לכמה שיותר בתי ספר.
עליזה לביא: האם הולכת להיות הכשרה של היועצות החינוכיות על עוד תפקידים שמטילים עליהן.
עליזה לביא: הן לא יכולות להפוך להיות – לא רוצה להשתמש במילים כאלה – המקום הזה שאליו זורקים את הכול בלי שיש להן את היכולת אפילו.
עליזה לביא: האם מספר השעות של היועצות הולך וגדל?
עליזה לביא: איך בעצם המערכת הולכת לקלוט את זה?
עליזה לביא: אני חושבת שאנחנו צריכים לקיים כאן דיון עם מנכ"לית משרד החינוך.
<יעל גור: גם הערכה.
<יעל גור: אני רוצה להזכיר שאנחנו חלק מאותה תכנית לאומית למאבק בזנות.
<יעל גור: הרווחה מפעילים את התכניות שנעמה מייצגת כאן, הבריאות את הניידות ומשרד החינוך אמור לעסוק במניעה והוא עוסק במניעה.
<יעל גור: אנחנו עומדים תחת הערכה.
<יעל גור: עברנו תכנית הערכה ובקרוב גם יופקו הממצאים שלה.
<יעל גור: האם תכנית ההערכה קיימת גם על התכניות שמתבצעות בחינוך?
<יעל גור: אני חושבת שזאת חובה כי יש תכניות שמתבצעות בכספי חובה וצריך להעריך אותן כמו שמעריכים את הפעילות שלנו ואנחנו למדנו הרבה.
עליזה לביא: הוועדה מודה מאוד למשרד החינוך על הצגת התכנית.
עליזה לביא: אבל כמו שאמרתי, אנחנו מגלים שיש פער גדול בין המצוי לרצוי.
עליזה לביא: יש ידע, יש דעת בארגוני הסיוע ואנחנו קוראים לשיתוף פעולה של המשרד עם הארגונים הללו.
עליזה לביא: נציגות המשרד, אני מציעה שתקיימו ישיבה ביניכם.
עליזה לביא: תשבו.
עליזה לביא: ללמוד אפשר ואולי לראות איך אתם לוקחים את זה צעד קדימה.
עליזה לביא: גם לגבי מספר בתי הספר שהתכניות הללו מגיעות אליהם.
עליזה לביא: אנחנו ממליצים מאוד וזאת הקריאה שלנו גם לשר החינוך להגדלת התקציב.
עליזה לביא: יש תכניות אבל זה עובד בצורה שהיא ליקוט, אם אפשר לבוא וללקט ועד שזה מגיע לתלמיד, הדרך מאוד מאוד ארוכה.
עליזה לביא: אנחנו חושבים בוועדה שהעברת המידע וההסברה על הזנות לוקה בחסר מבחינת אופן ההעברה ונתינת שיקול הדעת לבחירה איך וכמה להעביר את הידע בנושא ובהתמודדות וצריך לבוא ולראות איך כן מנגישים את הידע ומעבירים אותו הלאה.
עליזה לביא: אנחנו מבקשים לעדכן, ברגע שיהיו לכם עדכונים, את השותפים שלכם, את על"ם, לגבי המשוב גם מהסקר וגם מהשאלון וגם אנחנו נשמח ללמוד ברגע שיהיו לכם נתונים ובטח נתונים השוואתיים לגבי מה היה.
עליזה לביא: נבקש מאוד להמליץ על שיתוף פעולה.
עליזה לביא: אנחנו נתכנס כאן בדיון של המנכ"לים של המשרדים וגם אז נפנה את השאלות שלנו אליהם.
עליזה לביא: אני מבקשת לדעת את המידע על האוכלוסייה הערבית, אם אפשר.
עליזה לביא: בקשה של חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, לקבל מידע על המגזר הערבי.
עליזה לביא: אני מזכירה לכולם שהדיון הבא שלנו יתקיים ב-25 ביולי עם שרת המשפטים בכל מה שקשור, עומד ומתקדם בנושא של חוק ההפללה.
עאידה תומא סלימאן: אני מתכבדת לפתוח את הישיבה של הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.
עאידה תומא סלימאן: היום 6 לאוקטובר, 2016, והנושא שלנו היום – רצח דועאא אבו שרך, תפקוד לשכות הרווחה והמשטרה במקרי רצח נשים ערביות.
עאידה תומא סלימאן: התחלת הישיבה בדיוק מסמלת את המצב.
עאידה תומא סלימאן: את הפאניקה שלנו עכשיו בתחילת הישיבה – אני חושבת שהיא רק חלק קטן מהפאניקה והפחד והאיום שמרגישות הנשים בלוד וגם במקומות אחרים, לצערי הרב, בגלל איומי הרצח ובגלל האלימות הנפשעת שהן מתמודדות אתה יום יום.
עאידה תומא סלימאן: בלילה בין ה-23 וה-24 לספטמבר נרצחה דועאא אבו שרך מול ארבעת ילדיה.
עאידה תומא סלימאן: היום אני קודם כל מצדיעה למשפחה שנמצאת אתנו – אמא של דועאא ואחיותיה, וציבור הנשים האמיצות שמאז שהיא נרצחה יוצאות ומפגינות כמעט בכל יום בלוד, לא רק למען דועאא, לא רק כדי להביע את הצעקה של נשים שמרגישות שחייהן מאוימים והן עלולות להירצח בכל רגע, אלא גם כן ההרגשה שלי, כשהשתתפתי בהפגנה ביום שישי שהצעקה של הנשים הייתה צעקה של כלל החברה, הייתה צעקה כדי להבטיח חיים קצת נאותים בתוך החברה שלנו.
עאידה תומא סלימאן: משנת 2010 נלקחו מאתנו ליליאן מסעוד, נרמין אבו ר'אנם, ביסאן אבו ר'אנם, אמל ח'לילי, נסרין מוס'ראתי, דאליה אבו ר'אנם, יאסמין אבו ס'עלוכ, עלאא דאהר, עביר אבו קטיפאן, סוהיר בלאווי, ח'דרה אבו ר'ריבה, אאמנה אל-עביד, נארימן מר'רבי, סונדוס שמרוח', מ-2010, 15 נשים רק בעיר לוד.
עאידה תומא סלימאן: רק בעיר לוד.
אוסאמה סעדי: לוד ורמלה.
עאידה תומא סלימאן: לוד ורמלה.
עאידה תומא סלימאן: התיאום הזה, שלצערנו הרב הפך לתיאום ערים של פשע ורצח נשים.
עאידה תומא סלימאן: אם היינו מוסיפים עוד מ-2006 היו לנו עוד חמש רציחות.
עאידה תומא סלימאן: אם היינו מוסיפים, מוסיפות את הנשים הערביות שנרצחו במקומות אחרים במדינה אז היינו מגיעים למספרים יותר גבוהים.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא מוכנות להמשיך לספור גופות.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא רוצות להמשיך לספור גופות וגם כן לא רוצות להמשיך לספור גופות שמהלכות על רגליים.
עאידה תומא סלימאן: נשים שמרגישות שמחר או מחרתיים או בעוד שבוע הן יכולות להיות הסטטיסטיקה הבאה.
עאידה תומא סלימאן: מה שמאוד מזעזע אדם, כשעברתי על השמות האלה, שיש לנו פיענוח של שלושה מקרים לפחות.
עאידה תומא סלימאן: עוד לא ראיתי יותר.
עאידה תומא סלימאן: איך יכול להיות שהוגשו כתבי אישום בשלושה מקרים?
עאידה תומא סלימאן: יכול להיות שאני טועה, אני אשמח לשמוע סטטיסטיקה אחרת אחר כך.
עאידה תומא סלימאן: המשטרה במקרה של דועאא ובתקופה האחרונה מיהרה להוציא הודעה לעיתונות בה הודיעה שדועאא נרצחה על רקע חילול כבוד המשפחה, או "רצח על רקע כבוד משפחה".
עאידה תומא סלימאן: רצחו את דועאא עוד פעם ורצחו את המשפחה שלה עוד פעם כשהכריזו הכרזה כזו וכשידעו שדועאא דווקא היתה מאוימת ולא מהמשפחה שלה.
עאידה תומא סלימאן: היה צריך להתחנן כדי להוציא את האחים שלה מבית הסוהר כי הרקע הראשון שחושבים עליו הוא רקע של כבוד משפחה.
עאידה תומא סלימאן: מכניסים את האחים ואולי את האב לפעמים לבית הסוהר, וצריך להתחנן כדי שייצאו וישתתפו בלוויה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהגיע הזמן כבר לפני כמה שנים וחל איסור על השימוש במונח הזה, ורצח אישה הוא רצח אישה וזה לא מתקבל על הדעת.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהיום נמצאים אתנו נציגי המשטרה וגם נציגי הרווחה – גם מהעיר לוד וגם באופן ארצי.
עאידה תומא סלימאן: נרצה לשמוע תשובות ונרצה להכיר מה בדיוק נעשה עד היום כדי להגן על הנשים – לא נגיד שנרצחו, כי כבר אף אחד לא נתן להן הגנה, הן נרצחו, אבל הנשים שעדיין מאוימות – מה נעשה כדי להגן עליהן, ואיך מטפלים במקרים האלה, ואיך יכול להיות שתיקים נסגרים ככה.
עאידה תומא סלימאן: נשמע עדויות אבל אפתח בלתת זכות דיבור לחברי כנסת אם הם מעוניינים לדבר עכשיו.
אחמד טיבי: זה אחד מהדיונים הכואבים שמתקיימים כל פעם מחדש.
אחמד טיבי: האמת היא, גברתי היושבת ראש, את יודעת שניסיתי לקיים דיון פגרה מיוחד בכנסת אחרי שדועאא אבו שרך נרצחה, כי אני חושב שזה יותר חמור מאשר, למשל, לקיים דיון למשל על רכבת בשבת חודש אחרי שנפתרה הבעיה – ודיון כזה התקיים בכנסת, אבל דיון על רצח נשים, נשים ערביות – דועאא במקרה הזה – לא התקיים.
אחמד טיבי: יש סיעות – אני לא רוצה לקנטר, שלא הסכימו לתת את החתימות שלהם כדי לקיים את הדיון שהרשימה המשותפת יזמה, וחבל.
אחמד טיבי: לכן אני רוצה להודות לך על שהואלת לקיים את הדיון הזה כאן בוועדה לקידום מעמד האישה, כדי אל"ף, לשמוע את המספרים, שמאחוריהם תמיד יש שם, יש אישה, יש יישוב, יש חיים שנקטעו, יש משפחה.
אחמד טיבי: המקרה האחרון הוא של דועאא, אם כי דועאא באופן אישי כי היא היתה פעילה ופגשתי אותה בפעילות ההתנדבותית שלנו בעמותה, בבתי יתומים בטייבה ועיסאוויה, ובמקומות אחרים, בחיוך רחב תמיד, כשהיא מטפלת בילדים, אבל מהסיפור והכרונולוגיה של הסיפור, כנראה שזה היה עניין של זמן עד שהתוצאה הנוראית הזו של רצח תכה בפרצוף של כולנו.
אחמד טיבי: נכון, הודגש הנושא של רמלה-לוד.
אחמד טיבי: התופעה הזו קיימת יותר באזור הזה מאשר ביישובים אחרים.
אחמד טיבי: 40 נרצחות ב-30 השנים האחרונות, לפי המספרים שנמסרו לנו על ידי סמאח סלאמה.
אחמד טיבי: מתחילת השנה בחברה הערבית נרצחו כשבע נשים וכל מספר וכל מקרה הוא מקרה אחד יותר מדי.
אחמד טיבי: הנקודה העיקרית זה חוסר ההתרעה.
אחמד טיבי: מה זאת אומרת חוסר הרתעה?
אחמד טיבי: כאשר אין פיענוח, אין הרתעה של הרצח הבא.
אחמד טיבי: היעדר פיענוח סולל את הדרך, לצערי הרב, לרצח הבא.
אחמד טיבי: במקרים רבים המשטרה יודעת מי הרוצח, מי הפושע, ובכל זאת הוא נמצא חופשי בגלל היעדר ראיות מוצקות וכל מיני סיבות שקשורות בחוק היבש.
אחמד טיבי: מניעה היא דבר חשוב.
אחמד טיבי: זה הדבר הכי חשוב.
אחמד טיבי: היא יכולה להתקיים גם על ידי שירות הרווחה והמשטרה שיכולה למנוע רצח, פעילות חברתית - לא רק המשטרה אשמה בתופעות האלה, גם החולי החברתי הסטיגמתי, של גברים שחושבים שבקלות הם יכולים ליטול חיי אישה, כשמבחינתם היא ייצור נחות יותר.
אחמד טיבי: מדובר במחשבה פרימיטיבית, חייתית, וגם אנחנו כל הזמן דנים, מתווכחים, מנסים להעלות את קולנו בנושא הזה, ברחוב, בבית הספר, בבית, במגרשי כדורגל, האלימות בכלל טופחת על פנינו.
אחמד טיבי: ולגבי רצח נשים – הביטוי "רצח על רקע כבוד המשפחה" הוא ביטוי נורא.
אחמד טיבי: למה הוא נורא?
אחמד טיבי: כי יש בו מילים וביטויים חיוביים לתאר רצח.
אחמד טיבי: "כבוד" הוא ביטוי חיובי וכאילו שהכבוד ניתן על ידי זכרים לנשים בחברה זכרית.
אחמד טיבי: אני הצעתי הצעת חוק בכנסת הקודמת על איסור השימוש במוטיבים חיוביים כמו "רצח על רקע חילול כבוד המשפחה", או "רקע על רצח רומנטי" – אצל יהודים זה רומנטי, אצל ערבים זה כבוד המשפחה לפי אמצעי התקשורת ובעבר – דוברי המשטרה.
<קריאה: בעבר.
אחמד טיבי: בזמנו גם פניתי למנכ"ל לשעבר, דנינו, והוא נענה.
אחמד טיבי: מאז שהוא נענה, המשטרה לא מוציאה הודעות שמדברות על זה, אבל במקרה של דועאא עצם המעצר של אחיה שלח את כולם לביטוי "רצח על רקע חילול כבוד המשפחה" וזה לא המצב.
אחמד טיבי: כל ילד בלוד – ואנחנו, מרחוק, יודעים שזה לא היה הכיוון.
אחמד טיבי: יודעים מה שאתם כנראה יודעים, אני לא אכנס לזה.
אחמד טיבי: היא היתה מאוימת על ידי צד מסוים, זה שנמצא במעצר היום.
אחמד טיבי: התוצאה הקטלנית התרחשה.
אחמד טיבי: כלומר, אין לרצוח את האישה פעמיים - פעם היא נרצחת על ידי גבר, וגבר רוצח אין לו כבוד במקרה הזה, ופעם שנייה על ידי השמועות או הטענות שיכול להיות שזה חילול כבוד המשפחה, ואין הדבר כך בכלל.
אחמד טיבי: יש לפעמים סכסוכים בתוך המשפחה אצל יהודים, ערבים, על רכוש, בית, ירושה ודברים כאלה.
אחמד טיבי: זה לא כבוד.
אחמד טיבי: זה סכסוכים, או בגלל מחשבה סטריאוטיפית של גבר שהוא יכול ליטול חיים של אישה.
אחמד טיבי: אנחנו כאן כדי לזעוק, כולנו.
אחמד טיבי: אין נושא שהרשימה המשותפת מטפלת, מנסה להעלות אותו, מטפלת בו – לא תמיד בהצלחה, אגב, כנבחרי ציבור, אנשי דת, מחנכים, עמותות, נשים שפועלות בהקשר הזה.
אחמד טיבי: התופעה הזו לא תעבור בלחיצת כפתור, אבל כולנו חייבים לקחת אחריות, ואנחנו בעיקר, כדי שלפחות הסטטיסטיקה הנוראה, המספרים והשמות שקראה יושבת הראש לא ייקראו עוד פעם בעתיד.
עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת באסל גטאס
באסל גטאס: אין, אולי, נושא שאנחנו, חברי הכנסת נציגי הציבור הערבי עומדים מול במצב של חוסר יכולת, של חוסר אונים, של אפילו בושה לדבר.
באסל גטאס: מה נגיד?
באסל גטאס: אנחנו שמים, ורגילים לשים את הכל על המשטרה ובצדק, המשטרה היא המשטר.
באסל גטאס: אנחנו במדינה, אזרחים במדינה שהמדינה חייבת כלפינו סדר, לפחות.
באסל גטאס: ואנחנו יודעים שאנחנו לא בסדר עדיפות.
באסל גטאס: לא כנשים ערביות אלא כחברה.
באסל גטאס: עובדה.
באסל גטאס: הנשק בלתי חוקי.
באסל גטאס: כמה דיונים התקיימו באולם הזה בשנים האחרונות על נושא הנשק?
באסל גטאס: תלכו ותסתובבו – האם יש ילד ערבי שיאמר לכם שהרגשנו שיש שינוי, שהרגשנו שהנה, מוסרים את הנשק, שיש ירידה בפשיעה?
באסל גטאס: לא תמצאו.
באסל גטאס: אז העניין, מהבחינה הזו – מה, לשבת עכשיו להרביץ למשטרה, לתת להם עוד ועוד ועוד על אחריותם שזה רק מתבקש אבל זה שוב מסוג הדברים שאנחנו, כנציגים, יכולים לעשות אבל לא מרגישים שעשינו כלום.
באסל גטאס: לא מרגישים שאנחנו כחברה וכעם שמזהה שהמשטרה והמשטר לא אכפת להם ממנו, לא שמו אותו ואת האלימות הפנימית ובמיוחד נגד נשים באיזושהי דרגה בסולם העדיפויות, אז מה נעשה?
באסל גטאס: מה, נמשיך להתלונן ולקטר נגד המשטר ונגד המשטרה, או שיש בידינו לעשות עוד דברים?
באסל גטאס: כמובן, אולי, הכנסת היא לא המקום, אולי אנחנו צריכים בתוך החברה שלנו, בתוך ועדת המעקב העליונה, בתוך אסיפות של הורים בבתי ספר לשבת ולעשות מהפכה בתוך החברה הערבית?
באסל גטאס: עכשיו אני חייב להגיד שתי מילים על מצבנו כמיעוט לאומי שאבדה לו המולדת ב-48, כשנשארו 150 אלף ששליש מהם פליטים בתוך ארצם ובמשך 60 שנה הפכנו למיליון וחצי על השוליים של השוליים של הפרויקט הקולוניאלי הישראלי היהודי, שלא אכפת לו מאתנו.
באסל גטאס: אז מה שצמח בלוד, ברמלה, באום אל פאחם – זה מה שאתם רואים.
באסל גטאס: זה לא ערים, זה לא דפוסי וצורות התפתחות ציביליזציה טבעית אורגנית, אלא יותר בדומה למה שהתפתח בערים במערב, בשולי הערים במערב, שזה הסלאמס, שכונות העוני.
באסל גטאס: זה מה שיש לנו – שכונות עוני דחוסות, עם אחוזי עוני יותר מ-55%, עם מערכת חינוך – סליחה, כושלת, למרות שיש כמובן בכל דבר יש יוצא מן הכלל, יש יוצאים מן הכלל מצוינים, אבל בגדול זה המצב.
באסל גטאס: המצב האובייקטיבי, איך אנחנו בתור אזרחים ערבים, קולקטיב לאומי, יכולים להתמודד עם המציאות הקשה הזו, ולא במילים, לא בהצהרות, אלא ממש בחריש עמוק בתוך החברה שלנו.
באסל גטאס: זה האתגר המשמעותי ביותר.
באסל גטאס: בנושא נשים – אני מאמין בהעצמת נשים.
באסל גטאס: כמו בכל אוכלוסייה חלשה, בלי empowerment, בלי העצמה עד כדי הצורות הקיצוניות ביותר שלה שהיו בעולם בהגנה על עצמן, בתוכניות למעורבות, לחינוך, להנהגה ולמנהיגות – בלי זה גם לא נתקדם.
באסל גטאס: אם הנשים יחכו עד שמי שיבוא ויעשה להם את זה, גם זו טעות, אבל אנחנו בתור חברה, גם שכוללת בה את הרוצח – הרוצחים באים מאתנו, וגם הנרצחות או הנרצחים, אום אל פאחם עד עכשיו היא כמעט - - - אני לא יודע אם המשטרה יודעת את זה אבל הנציגים שלה ברמת המחוז ודאי יודעים מה קורה באום אל פאחם.
באסל גטאס: צעיר שנהרג, נרצח בדם קר רק לפני כמה ימים ומאז המהומות נמשכות, ושריפת רכבים ובתים נמשכת.
באסל גטאס: אז זהו.
באסל גטאס: אני מודה לך על קיום הדיון, כי אי אפשר שרצח כזה יעבור ונעבור על זה לסדר היום.
באסל גטאס: אני פה באמת מוקיר איך בפעם הראשונה הנשים של לוד, אפילו בהפגנה הזו של יום שישי - אני התחלתי לצעוק – למה הגברים קדימה?
באסל גטאס: את עוד לא הגעת, ראינו אני ואוסאמה את עצמנו שורה אחרי שורה – גברים.
באסל גטאס: אני מסתכל אחורה, איך זה יכול להיות?
באסל גטאס: ואז פתאום סמאח התקדמה עם עוד אישה ולקחו את המיקרופון והתחילו הם להשתמש במיקרופון ואז לאט לאט הנשים התקדמו.
באסל גטאס: ככה צריך.
באסל גטאס: הנשים צריכות לתפוס את המקום שלהם.
עאידה תומא סלימאן: הנשים יצליחו כאשר הגברים יזוזו קצת.
באסל גטאס: עם גברים קדימה ונשים מאחורה, והפרדה בין נשים לגברים במה שנקרא ה-public sphere אנחנו לא נתקדם.
באסל גטאס: אם נמשיך, הרצח הבא יקרה בעוד כמה זמן.
עאידה תומא סלימאן: אני אעבור עכשיו, גם אתן – אני גם רוצה לשמוע ממשפחתה של דועאא שהגיעה היום לדיון הזה, אחותה.
עאידה תומא סלימאן: מעניין אותנו לדעת מה עבר על דועאא.
<סמאח אלח'ליל: אני לא יודעת מאיפה להתחיל והאמת, אני לא יודעת איך להסביר את הרגש שאנחנו נמצאים בו כי כמה נרצחו אצלנו בלוד.
<סמאח אלח'ליל: זה לא כואב כמו שזה מגיע לבית של הבן אדם.
<סמאח אלח'ליל: אנחנו מרגישים חסרי אונים, כולנו.
<סמאח אלח'ליל: גם אבא, גם האחים.
<סמאח אלח'ליל: גם דועאא זכרונה לברכה היתה כל הזמן מתלוננת.
<סמאח אלח'ליל: לפני שהיא התגרשה היא כל הזמן התלוננה.
<סמאח אלח'ליל: היו אצלנו כמה מקרים שירו אצלנו בבית.
<סמאח אלח'ליל: המשטרה מודעת לזה והיינו מצביעים – היא היתה מצביעה – הבן אדם הזה בא וירה במדרגות.
<סמאח אלח'ליל: אחרי כמה חודשים בא וירה אצל השכנים.
<סמאח אלח'ליל: לפני שלושה חודשים המשטרה לבד ובאה, דפקה, בשעה שלוש בבוקר.
<סמאח אלח'ליל: היו אמא, אבא ודועאא בבית.
<סמאח אלח'ליל: אמרו שהגיע אלינו מידע שהיא מאוימת, ורוצים לרצוח אותך, ואמרו לה אפילו מי הרוצח.
<סמאח אלח'ליל: והיא סירבה ללכת, הם רצו לקחת אותה למקלט.
<סמאח אלח'ליל: היא סירבה כי אין היגיון – היא אומרת: אני הולכת למקלט, והוא, המאיים, חי חיים טובים.
<סמאח אלח'ליל: אני אעזוב את המשפחה וכל מה שמסביב והם ילכדו אותי בפנים.
<סמאח אלח'ליל: אני לא יודעת מה ההיגיון בזה.
<סמאח אלח'ליל: המקלט הוא לאישה המאוימת, לא לבן אדם המאיים.
<סמאח אלח'ליל: ויש לכם את העדויות, את הכל.
<סמאח אלח'ליל: אני לא יודעת, מה, היא צריכה להביא אותו עם האקדח אצלכם?
<סמאח אלח'ליל: הכל מובן, הכל – אמרתי למשטרה באותו יום, כי אני לקחתי את אחותי מהאוטו - - -
עאידה תומא סלימאן: כשירו בה.
<סמאח אלח'ליל: כן.
<סמאח אלח'ליל: ביום של הרצח אני לקחתי אותה למיון.
<סמאח אלח'ליל: כשראיתי את הבת שלה ברחוב והיא צעקה, לפעמים – כשאדם מדבר אליך ואומר לך שמישהו נפטר, אז את אומרת – לא, שקר.
<סמאח אלח'ליל: זה נורא, זה לא נכון.
<סמאח אלח'ליל: אני שמעתי את הבת שלה באמצע הרחוב צועקת – דודה, דודה, ירו באמא שלי.
<סמאח אלח'ליל: אני לא יודעת למה האמנתי ישר.
<סמאח אלח'ליל: לקחתי את הילדה ישר מהרחוב והלכתי במהירות, אני לא יודעת איך הגעתי אתה לשם.
<סמאח אלח'ליל: את האמת, אנחנו חסרי אונים כי אין עם מי לדבר.
<סמאח אלח'ליל: היא דיברה, דיברה - - -
עאידה תומא סלימאן: היו תלונות במשטרה, זו הכוונה.
<סמאח אלח'ליל: היו תלונות.
<סמאח אלח'ליל: היה הכל.
<סמאח אלח'ליל: מי שיורה – ידוע שיש להם נשק.
<סמאח אלח'ליל: המשטרה הרי יודעת הכל.
<סמאח אלח'ליל: אני הילדה כשהייתי קטנה הייתי יודעת – שזו משפחה של סמים, זאת משפחה של נשק, אלה אנשים טובים.
<סמאח אלח'ליל: עכשיו הבן שלי בן 8 יכול לזהות כל אחד מאיזו משפחה ומי זה, הרי כולנו יודעים הכל.
<סמאח אלח'ליל: אבל מעלימים עין, הם לא רוצים, אני לא יודעת מה ההיגיון פה שהם לא רוצים לקחת את האמת ולהביא.
<סמאח אלח'ליל: מה אתם רוצים, שאנחנו נביא לכם?
<סמאח אלח'ליל: אני הייתי בחקירה באותו יום, בשעה חמש, כשאמרו לי – רק תבואי ותעידי.
<סמאח אלח'ליל: נשארנו שם חמש שעות במשטרה.
<סמאח אלח'ליל: בא אח שלי וישר נתנו לו אזיקים.
<סמאח אלח'ליל: באותו יום של הרצח, אנחנו באנו – תאמיני לי, אם היינו יודעים את זה לא היינו הולכים.
<סמאח אלח'ליל: אנחנו הלכנו בגלל אחותי.
<סמאח אלח'ליל: רוצים להגיד לכם – תתפסו אותו.
<סמאח אלח'ליל: מה אתם רוצים מאתנו?
<סמאח אלח'ליל: אתמול דיברתי עם הימ"ר של רמלה, אמרתי לו – יש לילדה עדויות.
<סמאח אלח'ליל: לכו מחר לבית הספר וקחו ממנה את הדברים שהיא אומרת.
<סמאח אלח'ליל: באותו היום של הרצח אני אמרתי למשטרה: הרצח היה ברחוב של עולם, אז העולם מלא מצלמות.
<סמאח אלח'ליל: הבית שהיא גרה בו מלא מצלמות, הרחוב – אתה הולך ברחוב ורואה מלא מצלמות.
<סמאח אלח'ליל: לצערי אני גיליתי שב-26 הם הלכו בשעה שש בבוקר ולקחו את המצלמות מהרחוב.
<סמאח אלח'ליל: למה חיכו ככה הרבה ימים?
<סמאח אלח'ליל: למה לא באותו יום?
<סמאח אלח'ליל: למה אני צריכה להגיד מה לעשות, למשטרה?
<סמאח אלח'ליל: תאמיני לי שרציתי ללכת בית-בית ולבקש את המצלמות.
<סמאח אלח'ליל: אני רציתי לעשות את העבודה.
<סמאח אלח'ליל: כי זה כואב, את רואה שאת נופלת בין הכיסאות.
<סמאח אלח'ליל: אנחנו מחכים כבר שבוע לאישור - - - ייתן להם רק אישור.
<סמאח אלח'ליל: הוא דיבר בעל פה.
<סמאח אלח'ליל: חצי מהילדים מאצלנו, חצי מאצלם.
<סמאח אלח'ליל: למה?
<סמאח אלח'ליל: כי אין אף אחד, אין עם מי לדבר.
<סמאח אלח'ליל: פשוט, במדינה הזו אין עם מי לדבר.
<סמאח אלח'ליל: את מדברת כאילו עם עצמך, כל הזמן, כל הזמן.
<סמאח אלח'ליל: עכשיו אנחנו כולנו מרגישות שאנחנו מאוימות.
<סמאח אלח'ליל: אני בחיים לא הרגשתי שאני מפחדת.
<סמאח אלח'ליל: הלכתי לפני שבוע למיון, אמרתי למשפחה שלי – חשבתי שמישהו רודף אחרי.
<סמאח אלח'ליל: הלכתי לשירותים, פחדתי, חזרתי.
<סמאח אלח'ליל: אני יודעת שאני אישה חזקה, ופחדתי.
<סמאח אלח'ליל: כל המשפחה שלי כבר עכשיו, זהו – בשעה שמונה אף אחד כבר לא יוצא, זה כבר סיוט אצלנו.
<סמאח אלח'ליל: הם חושבים שהם הרגו את דועאא וזהו.
<סמאח אלח'ליל: הם הרגו את דועאא, את אמא שלי, האחיות, המשפחה.
<סמאח אלח'ליל: זה כמו דומינו, הם עשו לנו.
<סמאח אלח'ליל: אז די, תפסיקו עם זה.
<סמאח אלח'ליל: אני מדברת מתוך כאב על אחותי ואני לא רוצה לראות עוד אחת.
<סמאח אלח'ליל: לא רוצה לראות עוד אחת.
<סמאח אלח'ליל: עכשיו, למשל, יש לנו אחת שהיתה אצלנו, אתנו.
<סמאח אלח'ליל: אני אומרת – הלוואי שלא הכרתי אותה, אני מקווה שהיא תישאר בחיים, אני מקווה.
<סמאח אלח'ליל: אני מבקשת שתשמרו על הילדה הזאת.
<סמאח אלח'ליל: יש לה הוכחות, יש לה דברים על בעלה, יש לה ויש לה – וכולם מסתכלים עליה.
<סמאח אלח'ליל: על מה אתם מסתכלים?
<סמאח אלח'ליל: יש ילדה עכשיו שהיא מאוימת.
<סמאח אלח'ליל: למה אתם מחכים?
<סמאח אלח'ליל: שזה יגיע לפה ונבוא ונשב את הישיבה הזו?
<סמאח אלח'ליל: ומה נעשה?
<סמאח אלח'ליל: לא נחזיר כלום.
<סמאח אלח'ליל: אתם לא תחזירו כלום, לא את החיים שלנו.
<סמאח אלח'ליל: כאילו היה לנו אור בחיים ועכשיו – זהו, נכבה האור.
<סמאח אלח'ליל: זהו, אין לי מה להגיד עוד.
<סמאח אלח'ליל: עוד משהו שמאוד כאב לי – אני לא זוכרת בימי האבל, שבאמת זה נגע בי ולא ידעתי מה לענות לה.
<סמאח אלח'ליל: אני לא יודעת אם זו עובדת סוציאלית או פסיכולוגית שבאה אצלנו.
<סמאח אלח'ליל: אמרה לה: דועאא היתה באה ומתלוננת.
<סמאח אלח'ליל: אני אמרתי לה שכשהיא היתה חוזרת היא היתה מרגישה שלא מאמינים לה.
<סמאח אלח'ליל: אז היא אמרה – למה לא מאמינים לה?
<סמאח אלח'ליל: אמרתי לה – כי אתם לא עשיתם כלום, לא הגנתם עליה.
<סמאח אלח'ליל: אז היא אמרה לי: אם אתם לא הגנתם עליה, מה אתם רוצים מאתנו?
<סמאח אלח'ליל: מה נעשה?
עאידה תומא סלימאן: העובדת הסוציאלית אמרה את זה – אם אתם לא הגנתם אז מה אתם מצפים מאתנו?
<סמאח אלח'ליל: העובדות הסוציאליות האלה היו אצלנו אבל הם תמכו בנו.
<סמאח אלח'ליל: הביאו לנו את הילדה, הכל בסדר.
<סמאח אלח'ליל: אין, אין עם מי לדבר.
אחמד טיבי: אפרופו – הוזכר השם ימ"ר רמלה ולוד.
אחמד טיבי: אני לא יודע אם יש נציגים של ימ"ר אבל ליחידה הזו אין שיעורי הצלחה מי יודע מה בפיענוח באיזור רמלה-לוד, פעם אחר פעם.
אחמד טיבי: אני אומר את זה מתוך ניסיון אישי כי הדוד שלי נרצח ברמלה לפני מספר שנים.
אחמד טיבי: גם נשים ברמלה, גם נשים בלוד – ואתם מדשדשים במקום.
אחמד טיבי: בדרך כלל בכדורגל הרכב מפסיד – מחליפים.
אחמד טיבי: אולי תחליפו שיטות, תחליפו אנשים, תחליפו חוקרים?
אחמד טיבי: תתחילו להתייחס אל נרצחים ערבים כאילו היו נרצחים יהודים?
באסל גטאס: תעשו כאילו זה בל"ד.
אוסאמה סעדי: גברתי היושבת ראש, חברי חברי הכנסת, משפחתה של דועאא.
אוסאמה סעדי: אני משתתף כמובן יחד עם כל חברי מהמשותפת בצערכם אללה ירחמה.
אוסאמה סעדי: אני מכיר את דועאא.
אוסאמה סעדי: זאת דועאא, והיא היתה בפעילות התנדבותית כמו שהזכיר חברי, אחמד טיבי בכמה פעולות עם יתומים.