GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עאידה תומא סלימאן: גברתי, אני מציעה שתנצלי באמת את הזמן להגיע ישר לנושאים.
<אורית קופרברג: אני מדברת הרבה?
עאידה תומא סלימאן: לא עניין של לדבר הרבה, זמננו מוגבל.
עאידה תומא סלימאן: יכול להיות שאת לא מדברת הרבה.
<אורית קופרברג: אני חייבת את החזון, את התפיסה.
<אורית קופרברג: בכל מקרה, לפני חמש שנים, מתוך איזו שהיא תפיסה שלנו, אנשי בריאות הנפש, שמכירים גם את הנושא של נפגעות טראומה מינית, הקמנו מערך לטיפול בנפגעות טראומה מינית בתוך בית החולים.
<אורית קופרברג: הרעיון היה לייצר תנאים מתאימים במסגרת האשפוז הפסיכיאטרי, שיתאימו לטיפול בנפגעות טראומה מינית ושלא ישחזרו את הטראומה.
<אורית קופרברג: זה היה מספיק?
<אורית קופרברג: עכשיו אני אעביר את זכות הדיבור.
<שמואל-מולי לינדר: שלום, אני ד"ר מולי לינדר - - -
<אורית קופרברג: רק סליחה מולי, איפה עמליה בן משה?
<אורית קופרברג: היא ואני וד"ר הירשמן באמת הקמנו את המערך הזה.
<אורית קופרברג: ועכשיו אתה.
<שמואל-מולי לינדר: ד"ר מולי לינדר, אני פה בשני כובעים.
<שמואל-מולי לינדר: אני גם נציג איגוד הפסיכיאטריה וגם מנהל מחלקה פתוחה בבית החולים שער מנשה ואת המערך לטיפול בנפגעי ובנפגעות טראומה מינית, שהחלק האישפוזי שלו הוא על בסיס המחלקה שלנו.
<שמואל-מולי לינדר: אני מבין שאני צריך לקצר, אז אני אגיד מאד בקצרה.
<שמואל-מולי לינדר: העמדה העקרונית היא שככל שניתן, נפגעות ונפגעי טראומה מינית לא צריכים להיות מטופלים בתוך בית חולים פסיכיאטרי, שוב, ככל שזה ניתן.
<שמואל-מולי לינדר: אבל כלל שאנחנו יודעים, הרבה פעמים הפגיעה עצמה או כל מיני נסיבות אחרות, יכולים להביא למצב שבו יש תחלואה נלווית מכל מיני סוגים.
<שמואל-מולי לינדר: זה יכול להיות, רק כדוגמא, הפרעה פוסט טראומתית, דיכאון, חרדה, הפרעות אישיות שונות ולפעמים יש רגעים על רצף הזמן, שבהם אין ברירה והמצב הנפשי נמצא בכזה משבר, שאין לפעמים מנוס מאשפוז.
<שמואל-מולי לינדר: שוב, מה זה אין מנוס?
<שמואל-מולי לינדר: האשפוזים שאני מדבר עליהם הם אשפוזים מרצון ולא אשפוזים כפויים, ברוב רובם של המקרים.
<שמואל-מולי לינדר: כמובן שגם בשירות שהתפתח בבית החולים שלנו, מדובר באשפוז במחלקה פתוחה, אין שם לא קשירות ולא בידוד וזה בעצם מה שאנחנו רואים לנגד עינינו.
<שמואל-מולי לינדר: זאת אומרת צוות עם הכשרה מיוחדת, שמקבל הדרכות On going, שמטפל בנפגעות באשפוזים שהם קצרים וממוקדים.
<שמואל-מולי לינדר: אני מדבר על אשפוזים של שבועיים, שבמהלכם מקבלים טיפולים ייעודיים ומיוחדים לסוג כזה של פגיעה וכל העניין הזה מתוקצב בנפרד.
<שמואל-מולי לינדר: זאת אומרת המחלקה היא מחלקה רגילה, שמתוקצבת כרגיל על ידי משרד הבריאות, אבל בנוסף יש איזה שהוא תקציב נוסף, אותו תקציב שקודם החברות פה דיברו עליו, שעומד להסתיים השנה, ב-2016, שגם הוא דרך אגב תקציב זעום מאד, שלא מאפשר לנו לעשות את כל הדברים שצריך לעשות כדי לתת את השירות המיטבי.
<שמואל-מולי לינדר: אז ככל שהשנים עוברות, ומדובר בסך הכל בארבע-חמש שנים של פעילות, היקף העבודה גדל בצורה דרמטית.
<שמואל-מולי לינדר: זאת אומרת שאם בשנה הראשונה, בשנת 2012 היו משהו כמו חמישה כתוב, או בשנת 2012 – 12 אשפוזים מהסוג הזה, אז השנה, אם נעשה אקסטרפולציה על חצי השנה הראשונה, אנחנו עומדים להגיע ל-42 אשפוזים מהסוג של האשפוז הממוקד שדיברתי עליו קודם.
<שמואל-מולי לינדר: בנוסף יש עוד, ופה אני כבר מתחבר לדברים שהחברות כאן אמרו – לפעמים אנחנו מקבלים או מושכים אלינו אפילו ממחלקות אחרות, הרבה פעמים ממחלקות סגורות – נשים שהגיעו מסיבות כאלה ואחרות לאשפוז.
<שמואל-מולי לינדר: בגלל שעשינו איזו שהיא הכשרה גם לרופאי בית החולים והצוות הסוציאלי של בית החולים מאד מאד מודע לזה, הרבה פעמים הם פונים אלינו כבר למחרת בבוקר אחרי האשפוז – תשמעו, יש לנו פה מישהי שהתקבלה מכל מיני סיבות, אבל היא גם נפגעת תקיפה מינית.
<שמואל-מולי לינדר: אנחנו משתדלים לעשות הכל כדי למשוך אותה אלינו למחלקה ולתת לה את הטיפול הייעודי שעליו אני מדברת.
<שמואל-מולי לינדר: זאת אומרת שהמספר האמיתי למעשה השנה יהיה יותר, משהו כמו בין 55 ל-60 אשפוזים מהסוג הזה.
מיכל רוזין: כמה מיטות יש?
<שמואל-מולי לינדר: אנחנו לא מגבילים את עצמו, כי זה לא לפי מספר מיטות, המחלקה היא מחלקה רגילה.
<שמואל-מולי לינדר: אנחנו בדרך כלל משתדלים לקלוט בין שתיים לארבע מטופלות כאלה בעת ובעונה אחת, כי יותר מזה יש לזה גם כן השלכות שאולי זה לא המקום לדבר עליהן.
מיכל רוזין: אז לא הבנתי את הפורמט.
מיכל רוזין: אתה יכול להסביר יותר, מה זאת אומרת, זה מחלקה?
<שמואל-מולי לינדר: אני אסביר.
<שמואל-מולי לינדר: מדובר במחלקה פתוחה רגילה, מחלקה פתוחה פעילה, שבה יש אנשים שזקוקים לטיפול באשפוז מכל קשת ה - - -
מיכל רוזין: נשים וגברים יחדיו?
<שמואל-מולי לינדר: נשים וגברים, כן, באגפים נפרדים ועל בסיס המחלקה אנחנו נותנים את הטיפול הייעודי שנקרא האשפוז הממוקד.
מיכל רוזין: אגפים נפרדים זה אומר שיש שטח משותף ויש לינה נפרדת?
<שמואל-מולי לינדר: כן, הלינה היא באגפים נפרדים.
<שמואל-מולי לינדר: חלק גדול מפעילויות המחלקה הן פעילויות משותפות ו - - -
<קריאה: וחלק גדול זה - - -
<קריאה: רק למטופלות.
<שמואל-מולי לינדר: לא, אני לא אומר מה טוב ולא טוב.
<שמואל-מולי לינדר: אני מתאר כרגע מה שיש.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, היה לנו, אם אתן זוכרות, דיון כזה מקודם וגם עלה כל הנושא של מדיניות שער מנשה בנושא הה של הפרדות, ובזמנו דיברנו עליו.
<שמואל-מולי לינדר: אוקיי.
<שמואל-מולי לינדר: בכל מקרה, המטרה של האשפוז – אולי חשוב להדגיש – היא בכלל לא טיפול בטראומה המינית.
<שמואל-מולי לינדר: זאת אומרת, כמה שזה נשמע מינית, כי הרי זה מה שאנחנו עושים, זה מאד יומרני ולא הגיוני להתחיל לטפל בטראומה מינית בזמן אשפוז קצר וממוקד של שבועיים.
<אורית קופרברג: וזה מתחבר למה שלליאון אמרה קודם.
<שמואל-מולי לינדר: כן.
<שמואל-מולי לינדר: המטרה היא שונה לגמרי.
<שמואל-מולי לינדר: המטרות הן בדרך כלל, הרי באיזה מצבים מגיעים לאשפוזים?
<שמואל-מולי לינדר: במצבים סוערים, במצבים דיסוציאטיביים כמו שליאון תיארה, במצבים שם פגיעה עצמית מאד קשה.
עאידה תומא סלימאן: אז אפשר להגיד שזה יותר טיפול חירומי כדי לשמור ולא טיפול עמוק בכל הנושא של הפגיעה עצמה.
<שמואל-מולי לינדר: כן, מדובר בהתערבות במשבר, נכון, כשהמטרה היא ויסות, הרגעה, שיפור היכולת לקבל אפילו טיפול והחזרה מהירה חזרה לקהילה, שזה המקום הנכון לטפל בנשים האלה, כי באופן בסיסי הן לא מטופלות שצריכות טיפול פסיכיאטרי.
מיכל רוזין: אז במה מתבטא היחס המיוחד או היחידה המיוחדת כלפי נפגעות?
<אורית קופרברג: מבחינת כוח אדם.
<שמואל-מולי לינדר: יש כמה דברים.
<שמואל-מולי לינדר: קודם כל אנחנו מדברים על טיפולים נוספים, בנוסף לטיפולים הרגילים שמקבלים במחלקה.
<שמואל-מולי לינדר: למשל, אם במחלקה יש טיפולים קבוצתיים שהם משתתפות ומשתתפים בהם – היו לנו גם כמה נפגעי תקיפה מינית בדרך - - -
עאידה תומא סלימאן: אמרת שרק הלינה היא מופרדת.
עאידה תומא סלימאן: מה עם הטיפולים?
<שמואל-מולי לינדר: לא, אז בטיפול שהמערך נותן, יש הרבה סוגים של טיפול פרטני – זאת אומרת מטפל ומטופל, טיפול במוסיקה, טיפול באומנות, טיפול פסיכולוגי יותר אינטנסיבי בדרך כלל ממה שמקבלים מרבית המטופלים.
<עמליה בן משה: קבוצות רק למטופלות.
<שמואל-מולי לינדר: יש קבוצות שהן ספציפיות רק למטופלות ויש אולי איזו תשומת לב יותר צפופה, נקרא לזה, בגלל שגם האשפוזים הם קצרים ואנחנו רוצים להספיק יותר בתוך האשפוז.
עאידה תומא סלימאן: את האמת, אנחנו שאלנו על ההכשרה, אבל לא נחה דעתי מלחשוב על הטיפול הממוקד שמחזיר מיד לקהילה, כאשר לפני שבוע היו לנו דיונים שקשורים גם כן באיזה טיפולים קיימים בקהילה ועד כמה הרצף הטיפולי קיים.
עאידה תומא סלימאן: זה קצת מדאיג אותי לחשוב על זה.
<שמואל-מולי לינדר: האשפוז הוא קצר מתוך איזו שהיא תפיסה, ותראי, מרבית הנפגעות שמגיעות אלינו לאשפוז, הן נשים מתפקדות, נשים שיש להן משפחה ועבודה.
<שמואל-מולי לינדר: אנחנו לא רוצים לנתק אותן מהמסגרות שלהן, להיפך.
<שמואל-מולי לינדר: אנחנו לא רוצים ליצור מצב של מה שנקרא הוספיטליזציה.
<שמואל-מולי לינדר: זאת אומרת איזו שהיא התפתחות של תלות במערכת אשפוזית, להיפך.
<שמואל-מולי לינדר: אנחנו רוצים לתת מה שיותר טיפול בזמן מה שיותר קצר, מתוך איזו שהיא הבנה שזה לא מושלם.
<שמואל-מולי לינדר: זאת אומרת בוודאי שיכול להיות שאם היו אפשרויות אחרות, נרחבות, תקציבים לא מוגבלים וכן הלאה, אבל במסגרת מה שיש, אני חושב שזה נותן מענה די סביר.
<שמואל-מולי לינדר: אחת הבעיות היא שמדובר בשירות די ייחודי.
<שמואל-מולי לינדר: זאת אומרת היינו רוצים לראות את זה מתפתח בעוד מקומות.
<שמואל-מולי לינדר: זה משהו שקיים בערך אולי בשני מקומות בארץ.
<שמואל-מולי לינדר: בכפר שאול יש איזו שהיא יחידה שמתעסקת - - -
עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת שאלה גם על ההכשרות.
עאידה תומא סלימאן: איזה סוג של הכשרות אתם מעבירים?
<עמליה בן משה: אני רק אגיד שני דברים כדי שזה יהיה יותר מובן.
<עמליה בן משה: ברצף של הטיפול, האשפוז הוא לשבועיים אבל אפשר להתאשפז כל שלושה חודשים.
<עמליה בן משה: זה אומר לגבי המטופלות שמגיעות אלינו, שאנחנו בקשר עם הקהילה.
<עמליה בן משה: זה לא אשפוז שמישהי הגיעה למשבר, הגיעה עכשיו לאשפוז והיא יוצאת לשום מקום, אלא יש איזה שהוא תהליך שמלווה אותה אחר כך.
עאידה תומא סלימאן: את האמת, זה לא מתיישב אצלי.
עאידה תומא סלימאן: אני מבינה שהמדיניות היא שהטיפול יהיה בקהילה.
עאידה תומא סלימאן: השאלה עד כמה הטיפול בקהילה מתאפשר.
עאידה תומא סלימאן: כאשר מחליטים שיוצאים לכיוון כזה, אני הייתי בטוחה שזה לא החלטה רק של בית החולים, זאת אמורה להיות החלטה מדינית רחבה, שמלווה בעיבוי כל השירותים הקיימים בקהילה וחיזוקם, כדי שיוכלו לקלוט את הנשים, ברגע שהן יוצאות מאשפוז ממוקד כזה, כדי שלא יהיה מצב כזה שיצטרכו עוד ועוד אשפוזים.
עאידה תומא סלימאן: זה קצת מדאיג אותי שזה יהפוך באיזה שהוא רגע למן אקמול כזה, שנותנים, מרגיעים את המצב, שולחים לקהילה עד לבעיה הבעיה.
<שמואל-מולי לינדר: אז יש לזה תשובה.
<אורית קופרברג: אנחנו מקבלים ממסגרות, אבל הרעיון הוא שגם המסגרות, סליחה - - -
<שמואל-מולי לינדר: לא, לא.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא מדברים על לקבל במסגרות, אני מדברת על לשלוח למסגרות.
<שמואל-מולי לינדר: בגלל שהאשפוז הממוקד נותן כזאת כמות של טיפול בזמן כל כך קצר, אנחנו כרגע מקבלים אנשים שאנחנו יודעים שיש להם טיפול רגשי בחוץ, שהם לא יוצאים לוואקום.
<שמואל-מולי לינדר: זאת אומרת מלכתחילה אנחנו נאלצים – אפשר להגיד – לקבל - - -
עאידה תומא סלימאן: ומה עושים עם אלה שאין להם?
<שמואל-מולי לינדר: אז כאן אנחנו יותר בבעיה.
<שמואל-מולי לינדר: אנחנו משתדלים לפתור את זה אד-הוק.
<שמואל-מולי לינדר: כל מקרה אנחנו מנסים לתפור לו איזה פתרון.
<שמואל-מולי לינדר: זאת אומרת, למערך יש גם זרוע מרפאתית, אצלנו בבית החולים.
<שמואל-מולי לינדר: אז יש מטופלות שממשיכות טיפול במסגרת המרפאה של בית החולים, יש לנו מרפאת טראומה.
<שמואל-מולי לינדר: יש כמה ארגונים או גופים שמטפלים, שאנחנו מנסים לחבר.
<שמואל-מולי לינדר: לאחרונה עשינו פגישה עם נציגי קופות החולים, בקרי קופות החולים שנמצאים אצלנו בבית החולים, גם הצגנו להם את המערך וגם ביקשנו ל - - -
עאידה תומא סלימאן: יש לכם איזו שהיא סטטיסטיקה לגבי אשפוז חוזר?
עאידה תומא סלימאן: כמה מתוך הנשים האלה הן באשפוז חוזר, מאלה שעברו בטיפול הממוקד.
<שמואל-מולי לינדר: לא, אבל אם אפשר להעריך - - -
<עמליה בן משה: יש לנו של האשפוז הממוקד של ארבע השנים האחרונות.
עאידה תומא סלימאן: יש לכם?
<עמליה בן משה: יש לנו את הסטטיסטיקה.
עאידה תומא סלימאן: מה הסטטיסטיקה?
<עמליה בן משה: חלק הראינו כאן.
<עמליה בן משה: חלק מועט מהמטופלות חוזרות שוב.
עאידה תומא סלימאן: כן, יש אחוז כמה אלה שחוזרות?
<עמליה בן משה: צריך לבדוק את זה.
<שמואל-מולי לינדר: אין לי את המספר באחוזים, אבל אני חושב שמדובר בערך ברבע מהמטופלים, משהו כזה בערך.
עאידה תומא סלימאן: שתבינו אותי נכון, אני מנסה להבין מה הרצף הטיפולי או הגישה הזו, כדי להעריך אותה.
עאידה תומא סלימאן: כדי לדעת אם היא באמת הגישה שהיא כן יכולה לתרום.
עאידה תומא סלימאן: צריך לבדוק.
עאידה תומא סלימאן: יכול להיות שהן חוזרות בגלל המחסור שקיים בקהילה, אבל אי אפשר למדוד את התוצאות בלי לבדוק כמה מהנשים האלה חוזרות כן לאשפוזים ובאיזו תכיפות.
מיכל רוזין: וחייבים גם לבדוק רוחבית, כלומר פעם אחת היא מתאשפזת בשער מנשה ואז היא הולכת ללב השרון.
<שמואל-מולי לינדר: אני רק רוצה להגיד בהקשר הזה - - -
<שמואל-מולי לינדר: שאשפוז חוזר הוא לא בהכרח עדות לטיפול לקוי בקהילה.
עאידה תומא סלימאן: לא, לא, אני אמרתי.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו מבינות שזה לא נכנסות – מתאשפזות ופתרנו את הבעיה.
<שמואל-מולי לינדר: בדיוק, בדיוק.
עאידה תומא סלימאן: אבל אני מנסה למצוא פרמטרים שאפשר דרכם להעריך את העשייה.
<שמואל-מולי לינדר: אם אפשר משפט אחרון.
עאידה תומא סלימאן: כן, משפט אחרון.
<שמואל-מולי לינדר: לגבי העניין שדובר בו פה לגבי התשאול של נשים או בכלל של מטופלים בכניסה למערכת הפסיכיאטרית.
<שמואל-מולי לינדר: אז כן, מתבצע כרגע איזה שהוא פיילוט בעניין הזה בבית חולים לב השרון.
<שמואל-מולי לינדר: ד"ר הירשמן, ואני מקווה ומאמין שבהמשך זה יורחב לכל הארץ.
<שמואל-מולי לינדר: אין ספק, ואני למדתי באוניברסיטת תל אביב, לא היה לנו שום דבר במהלך כל הלימודים על פגיעה מינית.
<שמואל-מולי לינדר: אני חושב שהמצב היום הוא לא הרבה יותר טוב.
<שמואל-מולי לינדר: אני חושב שאם כבר מדובר על הכשרות, צריך לדבר על הכשרות ממש מהרגע הראשון.
<שמואל-מולי לינדר: זאת אומרת משנה א' בלימודי רפואה.
מיכל רוזין: איגוד מרכזי הסיוע יזם, אני הגשתי הצעת חוק, הממשלה הפילה פעמיים.
עאידה תומא סלימאן: אחד הדברים שאני לא מבינה, שכל הזמן מדברים על הכשרות כאילו כמה זה קשה להכשיר את כל הצוותים הקיימים בכל המערכות וכנראה אף פעם הממשלה לא מגיעה למסקנה שאולי כדאי להכשיר אותם לפני שהם מצטרפים, אם זה במערכת החינוך, אם זה בבריאות - - -
<אורית סוליציאנו: עאידה, זה באקדמיה.
<קריאה: האקדמיה מתנגדת.
<אורית סוליציאנו: לקיים את החופש האקדמי.
<אורית סוליציאנו: צריך להביא את האקדמיה לכאן.
<אורית סוליציאנו: אולי תביאי את האקדמיה לכאן.
<שגית ארבל-אלון: רק לציין את העובדה, לפחות בהדסה בעשור האחרון יש הכשרה לא משנה א', משנה ב'.
<שגית ארבל-אלון: מקבלים את זה מספר פעמים במהלך.
<שגית ארבל-אלון: נכון שזה דרש קומץ משוגעים לדבר שיכניסו את זה וניסו להרחיב את זה, אבל זה לא תפס במקומות אחרים, אבל לפחות הם בית הספר הראשון שעושה הכשרה מסודרת.
מיכל רוזין: גם בתל אביב יש סוג של - - - בירושלים ותל אביב הצליחו איך שהוא, אבל זה צריך להיות תנאי לסיים תואר.
מיכל רוזין: תנאי לסיים תעודה.
<שגית ארבל-אלון: בבקשה, תביאי את איגוד הדיקנים, אני באה.
עאידה תומא סלימאן: מאד נעים לי בדרך כלל בשיחות חוצות חדר, אבל אני מאד מבקשת.
מרב מיכאלי: עאידה, פשוט גם אני וגם מיכל צריכות ללכת לפני אחת.
עאידה תומא סלימאן: אתן רוצות עכשיו?
מיכל רוזין: אני מנהלת ועדה באחת.
מרב מיכאלי: אנחנו לא רוצות, אבל אנחנו נאלצות.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אז אני אתן לכן, למרות שאולי היה כדאי לשמוע מה יש למשרד הבריאות, אבל בבקשה.
מיכל רוזין: כן, אז אולי קודם נשמע את משרד הבריאות.
עאידה תומא סלימאן: משרד הבריאות, בבקשה, הגברת חיה.
<חיה ישראל: קודם כל לגבי הסוגיה הזאת של הכשרה - - -
עאידה תומא סלימאן: שם ותפקיד לפרוטוקול.
<חיה ישראל: חיה ישראל, מנהלת המחלקה הסוציאלית בבריאות הנפש בשירות הארצי לעבודה סוציאלית, משרד הבריאות.
<חיה ישראל: לגבי הנושא של ההכשרות, היינו רוצים מאד באמת שבאקדמיה, בכל תחום שמגיע בסופו של דבר כתחום ומקצוע לבריאות הנפש, ילמדו גם את הנושא של פגיעה מינית.
<חיה ישראל: אנחנו מנסים מול בתי הספר לעבודה סוציאלית, מול הפקולטות לרפואה, להכניס גם את הנושא הזה.
<חיה ישראל: לגבי האשפוז הפסיכיאטרי, ברור לנו שזה ממש מיועד למצבים שאין אופציה אחרת ובאמת אפילו לתקופה קצרה צריך מסגרת יותר מכילה, בשביל לעזור לנשים ולגברים שנמצאים באיזה שהוא מצב נפשי בעקבות הפגיעה.
<חיה ישראל: אבל מראש ברור לנו שזה לתקופה הכי קצרה, והלוואי והיינו יכולים להגיע למצב שיהיה פיזור בכל הארץ, שבכל מרכז לבריאות הנפש, אם זה של משרד הבריאות או של הקופות, תהיה באמת מחלקה או יחידה שתתמקצע בזה ונוכל באמת לסייע לאותם נשים וגברים שמגיעים ומחדר המיון להגיע לשם.
<חיה ישראל: אבל אנחנו עושים מה שאפשר כרגע וברור לנו שהמפגש עם חדר המיון בבית החולים הפסיכיאטרי ולאורך האשפוז אחר כך, הוא לא פשוט, במיוחד כשבאמת רוב הצוות לא יודע איך לתשאל, איך להגיע לאותה נפגעת שתספר את הדברים שהיא באמת חווה, ולפעמים אפילו מגע יד הוא מאד מפריע ואנחנו לא חושבים כמה שזה בעייתי.
<חיה ישראל: אז מה שהתחלנו בעצם זה מפגשים עם המתמחים ומומחים צעירים בכל המרכזים לבריאות הנפש.
<חיה ישראל: אם קיבלתם את החוברת, יש פה גם את הנספח שאנחנו משאירים לכולם, כדי להפיץ את זה בתוך בית החולים, כשבעצם אנחנו מלמדים את המתמחים והרופאים הצעירים וכל מי מאנשי הסקטור שרוצה להגיע ולהשתתף הוא מוזמן.
<חיה ישראל: באה איתנו נפגעת טראומה מינית שעברה את החוויה של האשפוז ומסיפור אישי שלה, היא מלמדת ומספרת איך היא חוותה את כל המפגש עם הבדיקה בחדר המיון, האשפוז וכו'.
<חיה ישראל: הצלחנו בינתיים לעשות מפגשים בשלושה מרכזים ואנחנו נמשיך איתם.
<חיה ישראל: אין ספק שלהעלות את זה למודעות של אנשי הצוות המטפלים, זה מאד מאד, המודעות היא מאד מאד חשובה, ואנחנו כבר מבינים ובאותם מרכזים לבריאות הנפש עשינו את ההדרכות.
<חיה ישראל: אם אתם רואים, את ההדרכה עושה בעצמה ראש האגף, עד כדי כך היא מבינה כמה הנושא הזה חשוב.
<חיה ישראל: אנחנו רואים באותם מרכזים שהעלינו את זה למודעות, כבר שינו ויש התייחסות אחרת לאותם נפגעים ונפגעות שמגיעים.
<חיה ישראל: זה החלק של האשפוז.
<חיה ישראל: מבחינת החלק האמבולטורי, אנחנו רואים, ככל שעובר הזמן, כמה יש חסר במענים.
<חיה ישראל: בבדיקה ובשיחות עם קופות החולים, כולם מעוניינים לשתף פעולה בעניין הזה ומוכנים שיהיו צוותים ייעודיים גם במרפאות החדשות לבריאות הנפש שהם מקימים.
<חיה ישראל: הדרך שלנו היום היא באמת לעשות את זה בהכשרות לצוותים הרב מקצועיים בכל מערך בריאות הנפש, וכל הכשרה שאנחנו פותחים, אם זה יחד עם ארגוני הסיוע כמו הכשרות שעשינו בלוטם, מוזמנים אנשי צוות מהצוות הרב מקצועי בכל הארץ.
<חיה ישראל: אנחנו אפילו לא בודקים מאיזה מקום הם מגיעים, במטרה להגיע לכמה שיותר אנשי צוות.
<חיה ישראל: מה שאנחנו מבינים ואולי גם לזה צריך תקצוב – ההדרכה והליווי של אנשי הצוות היא מאד מאד חשובה ואנחנו אמורים לעזור להם, כדי שלא תהיה טראומטיזציה משנית.
<חיה ישראל: לצערי העומס הוא מאד כבד ואין מי שילווה אותם, ופה כן הייתי רוצה את העזרה, מעבר להמשך המימון של המיטות, שהוא כל כך משמעותי, גם באפשרות לעזור לאנשי הצוות ושיוכלו להמשיך ולטפל לטובת אותם מטופלים.
עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להבין, כולכם מדברים על המימון שהסתיים.
עאידה תומא סלימאן: דווקא חשבתי שאת, כנציגת המשרד, תבואי ותגידי אנחנו לא ניתן למימון הזה שיסתיים, אנחנו מכניסים את זה לתקציב 2017.
עאידה תומא סלימאן: אתם עכשיו באמצע ההכנות לתקציב הזה, מה קורה?
<חיה ישראל: ביקשו שאני אבוא ואני אגיד שהתקציב נגמר, להתריע שאין יותר כסף.
<חיה ישראל: התקציב הזה היה ממשרד ראש הממשלה, תקציב חד פעמי שקיבלנו, בגובה של 3 מיליון שקלים והוא חולק בין כל המרכזים שיש להם את המיטות ולצערי בסוף השנה - - -
עאידה תומא סלימאן: בסדר, אני מבינה שכדי שיתחילו איזה שהוא פרויקט, בא כסף במיוחד.
עאידה תומא סלימאן: עכשיו זה אמור להיות בילד אין בתוך התקציב של המשרד, כדי שתמשיכו להפעיל את זה.
עאידה תומא סלימאן: ככה אני מבינה, או שאני טועה.
<עידית סרגוסטי: אבל זה לא.
<עידית סרגוסטי: בפועל זה לא.
<ליאת קליין: זה היה חלק מהתכנית של הרשות למעמד האישה.
עאידה תומא סלימאן: בסדר, הרשות לא אמורה לתקצב מיטות בבתי חולים.
עאידה תומא סלימאן: כדי לפרוץ את הדרך היא עושה את זה.
עאידה תומא סלימאן: עכשיו זה אמור להפוך להיות שירות בבסיס של משרד מסוים.
<ציפי נחשון גליק: את צודקת, כי בשנים הראשונות ניתן תקציב חד פעמי ממשרד ראש הממשלה כדי להרים את התכניות האלה ולהרחיב אותן והמשרדים היו צריכים שזה יהפוך להיות חלק - - -
עאידה תומא סלימאן: כולל ממשרד הרווחה.
<ציפי נחשון גליק: אנחנו כבר שלוש שנים זה התקציב שלנו, תודה לאל.
עאידה תומא סלימאן: אז הנה, אתם רואים מאיפה אני מקבלת מחשבות כאלה?
<ציפי נחשון גליק: זה הולך וגדל גם בזכותה של חברת הכנסת - - -
עאידה תומא סלימאן: אז אני מבינה שאנחנו חייבות - - -
<ציפי נחשון גליק: את צריכה לעזור לנו - - -
עאידה תומא סלימאן: אני לפחות הייתי רוצה לשמוע שהמשרד יילחם, ייאבק, שזה יהפוך לחלק מהתקציב שלו, ואז כולנו נצטרף למאבק הזה, אבל זה השירות שאתם נותנים.
עאידה תומא סלימאן: תגידו את זה.
<ציפי נחשון גליק: אבל את צריכה לעזור, כדי שתהיה להם תוספת התקציב לזה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו נעזור, אבל הם צריכים לרצות את זה קודם.
עאידה תומא סלימאן: הרי את יודעת, בעבודה סוציאלית אי אפשר לעזור למי שלא רוצה את העזרה.
<קריאה: אנחנו נעלה את זה להנהלת המשרד.
<קריאה: אנחנו לא צריכים עזרה.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת לחברות הכנסת, או שהן שכחו.
עאידה תומא סלימאן: אתן רוצות?
מיכל רוזין: בוודאי שרוצות.
עאידה תומא סלימאן: בבקשה, חברת הכנסת מיכל רוזין.
מיכל רוזין: אני ממש מתנצלת, אני מנהלת את ישיבת ועדת חוקה באחת ולכן אני צריכה להיות שם וחלק מהנוכחות אולי גם צריכות להיות שם.
עאידה תומא סלימאן: מה תעבירו?
מיכל רוזין: לא, לא, אני מנהלת את כל דיוני המעקב של הוועדה על זכויות נפגעי עבירה, כל החוקים שעברו בוועדת חוקה, לדאוג שבאמת מיישמים אותם ואוכפים אותם.
מיכל רוזין: זו אחת הבעיות שאנחנו - - -
עאידה תומא סלימאן: אנחנו בידיים טובות אם זה את יושבת שם.
מיכל רוזין: תודה, יקרה.
מיכל רוזין: אני רוצה להגיד בקצרה, כי חלק מהדברים כבר אמרתי והעמדות שלי ידועות וגם מופיעות, חלק גדול מהן פה בדו"ח, ואני רוצה להגיד שהדו"ח מדהים וחשוב ביותר – הילה תודה, ושיתוף הפעולה הזה של בזכות עם האיגוד הוא שיתוף פעולה, לא בפעם הראשונה שהתחיל.
מיכל רוזין: לפעמים זה טוב לשבת ביחד, כי זה מייצר הרבה תקשורת חיובית.
מיכל רוזין: באמת הם מייצרים עשייה מאד מאד משמעותית, וזה לא הפרויקט הראשון ולא היחידי, ואין ספק שיש פה חיבור דברים מאד מאד מרתק.
מיכל רוזין: אנחנו רואים כל הזמן כאילו דנים בנושאים בצורה נפרדת, אבל בסופו של דבר הדברים מתחברים בכל מקום ואנחנו רואים את זה.
מיכל רוזין: אני רוצה להגיד שלוש נקודות קצרות.
מיכל רוזין: חיה, יקירתי, נכנסה לתפקיד ובמידה רבה אני חלק מהחונכות שלה לכניסה לתפקיד, אבל חלק מהעניין היה שהיא קיבלה ירושה מאד מאד לא קלה, כי אחרי שנתיים שכמעט הקמנו יחידה מיועדת לנפגעות תקיפה מינית, בסופו של דבר נאלצנו לקבל כל מיני פתרונות ביניים ואני יודעת שגם חיה ישראל לא מרוצה מהעניין.
מיכל רוזין: אני רוצה להגיד שיש פה מדרג וזה מה שחשוב לי להגיד, כי על התוכן כולנו מסכימות וכולנו יודעות ומכירות היטב.
מיכל רוזין: יש פה עניין של מדרג, יש פה עניין של אנחנו היינו מעדיפות שכל הנפגעות לא יגיעו לאשפוז פסיכיאטרי, לא יגיעו לבתי חולים פסיכיאטרים.
מיכל רוזין: זה לא נכון, זה לא מתאים, זה לא טוב.
מיכל רוזין: אין ספק שבמקרה קצה הן צריכות את זה, כי הן צריכות את הייצוב, הן צריכות את הטיפול התרופתי, הן צריכות את המקום שמגן עליהן.
מיכל רוזין: אנחנו מאמינות - תפיסת עולם - שהמקום המגן לא צריך להיות בתי חולים פסיכיאטריים.
מיכל רוזין: זה צריך להיות מקום שהוא – תקראו לו חלופת אשפוז, בין אם הוא הוסטל שיקומי או בין אם הוא ממש אשפוז ייעודי לנפגעות תקיפה מינית, שכל כולו, כל הצוות, לא רק עבר הכשרה, שזו המומחיות שלו, זה הידע שלו, הוא מבין את העניין וסביב זה נבנה המקום.
מיכל רוזין: ולא כאיזה – ואני לא מזלזלת – פתרון ביניים.
מיכל רוזין: זו עדיפות הראשונה.
מיכל רוזין: במדרג השני יש בעיני אשפוז נפרד.
מיכל רוזין: בתוך בתי החולים הפסיכיאטריים, שפה יש דיון אם צריך שזה יהיה בתי חולים נפרדים או להכניס אותם, עידית, בכלל.
מיכל רוזין: שוב, זה חוזר לנו כל הזמן לדיון היותר כללי – האם זה צריך להיות חלק מבתי החולים ולכן זה יתוקצב כמו שצריך ויהיה ראוי והולם ולא המצב שהגענו אליו הלום, עם המצב הנורא של בתי החלים הפסיכיאטריים.
מיכל רוזין: אבל שוב, כל עוד זה המצב, צריך שיהיו מחלקות נפרדות לנשים וגברים והתירוצים האלה של הומוגניות ושזה מוריד את רמת האלימות ועוד כל מיני תירוצים, בעיני הם צריכים לעבור מן העולם.
מיכל רוזין: אני יודעת ששר הבריאות תומך בכך.
מיכל רוזין: לצערי הרב יש לו התנגדות לעזה מתוך המשרד, בעיקר מהפסיכיאטריה, אבל אני מקווה שאנחנו נמשיך ללחוץ והדבר הזה יעבור, ביחד עם הצעת החוק לביטחון אישי בתוך המוסדות האלה.
מיכל רוזין: והמדרג הכי נמוך, שהוא ה-א'-ב', זה לייצר את אותה הכשרה של צוותים, שתהיה להם איזו שהיא מומחיות שבכלל מגיעה נפגעת, ויידעו איך לדבר איתה ואיך להתנהג איתה.
מיכל רוזין: אבל תבינו שזה - - -
עאידה תומא סלימאן: אני לא הייתי שמה אותו בסוף המדרג, אלא במקביל.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכולם צריכים לקבל את הגישה הזאת.
מיכל רוזין: בסדר, אין בעיה.
מיכל רוזין: אני אומרת אם תהיה חלופת אשפוז והם לא יגיעו לשם, אז לא צריך את זה.
מיכל רוזין: אני רק אומרת מבחינת מדרג, את רוצה לעשות את זה במקביל, אין לי בעיה.
מיכל רוזין: צריך להבין, האידיאל זה לא לשים אותם בבתי חולים פסיכיאטריים עם איזו שהיא ייחודיות של קבוצות טיפוליות או מישהו שיודע איך לטפל בהן, כשהן נמצאות כל היום חשופות לפגיעות מיניות על ידי גברים, על ידי גברים שאולי לא פוגעים מינית, אבל יכולים לאחוז אותן, לאזוק אותן, לקשור אותן, לבודד אותן והמשמעויות של כך ברורות.
מיכל רוזין: אני ממש מתנצלת שאני יוצאת, אבל אני מודה לכן על הדו"ח המדהים הזה.
מיכל רוזין: זה חלק ממאבק מאד גדול של ביטחון אישי למאושפזות ובכלל לנפגעות תקיפה מינית ותודה ונמשיך להיאבק.
<דורית גורני: מיכל, אני רוצה להגיד שיש עכשיו תכנית לדיור מוגן שיכול לתת את המענה הזה, אני מקווה.
<דורית גורני: ביחד עם חיה ישראל.
מיכל רוזין: אני יודעת, מסל שיקום וגם זה נושא שצריך לדבר עליו, על סל שיקום ואיך מאגמים את המשאבים בצורה הטובה ביותר.
מיכל רוזין: הכל קשור להכל, רק אי אפשר לדון על הכל.
מיכל רוזין: סליחה, מתנצלת.
עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת מרב מיכאלי, בבקשה.
מרב מיכאלי: גם אני מתנצלת שאני צריכה ללכת, כי מתחיל דיון שלי בוועדה אחרת.
מרב מיכאלי: טוב, כל מה שמיכל אומרת, אני כמובן חותמת עליו בשתי ידיים.
מרב מיכאלי: מיכל ואני שותפות לעבודה הזאת.
מרב מיכאלי: סתם, אני חושבת על הדיון, את יודעת, עאידה, מיכל ואני – היא הלכה עכשיו – אבל חלק מהבנות במרכזי הסיוע יזכרו שעשינו תהליך אדיר מול שירותי בריאות כללית, עוד לפני - - -
עאידה תומא סלימאן: בדרך כלל אני מתקנת את הגברים ואומרת להם הנשים במרכזי הסיוע.
מרב מיכאלי: ומה אמרתי?
עאידה תומא סלימאן: הבנות.
מרב מיכאלי: הבנות.
מרב מיכאלי: אני עומדת מאחורי עצמי.
מרב מיכאלי: עשינו תהליך מול שירותי בריאות כללית והגענו ככה קרוב לזה שהם יעשו מהלך על כל הצוותים שלהם להדרכה לטפל בזה, ואז התחלף המנכ"ל ואת יודעת איך זה, השאר הוא היסטוריה.
מרב מיכאלי: אבל זה מסוג הדברים האלה שאת אומרת, כשאני באתי לעבוד בשביל מרכזי הסיוע בשנת 1995, אז אני מתמיד מספרת וזה כבר מעצבן אותי לספר את זה, שאני הלכתי להיפגש עם השר זבולון המר, בשביל לשכנע אותו להטמיע במערכת החינוך את תכנית החינוך לשוויון בין המינים, שעד היום אנחנו מחכות - אחרי מי יודע כמה שרים ושתי שרות חינוך - שהדבר הזה יוטמע.
מרב מיכאלי: ובהקשר הזה אני רוצה להגיד לחיה.
עאידה תומא סלימאן: זה בכישורי חיים.
מרב מיכאלי: אני רוצה להגיד לחיה, כי שמעתי אותך ואני לא באה בטענות, אני אומרת מראש.
מרב מיכאלי: את מבחינתי בכירה במשרד הבריאות, יש לך תפקיד כל כך משמעותי וחשוב ואת אומרת – הלוואי ויכולנו להגיע למצב ש-.
מרב מיכאלי: זה נורא.
מרב מיכאלי: אני לא רוצה להגיד שזה עניין מגדרי פרופר, כי באמת, עאידה, כל פעם מחדש יושבות פה נשים נפלאות.
מרב מיכאלי: כולנו מושקעות במאבקים כל כך הרבה שנים, ולא נעים לי להגיד שכנראה תקרת הזכוכית הפנימית שלנו, מונעת מאיתנו להפוך את השולחן.
מרב מיכאלי: את בעל הבית.
מרב מיכאלי: תהפכי שולחן לכל הרוחות.
מרב מיכאלי: אנחנו פה.
מרב מיכאלי: אנחנו נבוא להפוך איתך.
מרב מיכאלי: כאילו, אין שאלה.