GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לקבל דיווח לאחר הישיבה מהמשטרה מה עושים במקרה הספציפי הזה ומה נעשה.
<דדו זמיר: בוודאי.
<סמאח סלאימה: שלום לכולם, אני פעילה, כמו שאתם יודעים גם ברמלה-לוד וגם ביפו ואני פה מטעם עמותת "סיכוי", אני מנהלת את הפרויקט הארצי למאבק בפשיעה ואלימות בחברה הערבית.
<סמאח סלאימה: אני מכירה את משטרת רמלה ולוד ואני מכירה את מחוז מרכז.
<סמאח סלאימה: אני יודעת, אדוני, שאתה לא רוצה לדבר על מקרה ספציפי אבל אתה זומנת לדיון על מקרה ספציפי בעקבות רצח ספציפי של אישה ספציפית, אז אי אפשר לברוח מזה.
<סמאח סלאימה: במקרה הספציפי הזה, שהיא העידה פה, היא לא מסרה את הפירוט, אבל הכרחנו שוטר ללוות את האישה הזו כדי לאסוף חפצים מהבית שיצאו יריות משם והיו יריות סכין, שוטר שליווה אישה אמר לה בעת שהיא אספה את הדברים: גם אני, אם אשתי היתה בורחת מהבית, הייתי עושה לה את הדבר הזה.
<סמאח סלאימה: הוא אמר לה את זה בעברית, ברמלה.
<סמאח סלאימה: חמה של הבחורה ואח שלה העידו.
<סמאח סלאימה: במקרה הזה פנינו גם למחוז מרכז.
<סמאח סלאימה: האישה הזו, בגלל שהיא בלוד ורמלה – אמרו לה: תגישי פה ותגישי פה.
<סמאח סלאימה: הלכנו למשרד הפנים והיא העבירה את הכתובת שלה כדי שיתנו לה אישור להגיש תלונה.
<סמאח סלאימה: טרטור כזה שאישה עם שני תינוקות צריכה לעבור זה כבר עינוי, זה לא שירות לאזרח שמשלם מסים.
<סמאח סלאימה: האישה הזו, כולנו יודעים שירו על הבית שלה לא פעם ולא פעמיים ועדיין, היינו צריכים, בסוף – יושב פה כתב מהמשטרה שפנה אישית למפקד המחוז כדי לשאול מה קורה, עם מפקד המחוז והוא יודע בדיוק, וגם מפקד תחנת רמלה.
<סמאח סלאימה: אתה לא יכול להגיד שאתה לא בקיא בפרטים.
<סמאח סלאימה: יכול להיות שאתה, ספציפית לא בקיא, אבל אנחנו יודעים שיש פה מחדל שיביא לצערנו – וזה הפחד הקיומי של האישה הזו, על החיים שלה וגם של הוריה – אין להם חיים והם פשוט מניידים אותה ממקום למקום.
<סמאח סלאימה: זה לא חיים, אתה גם מסכים אתי.
<סמאח סלאימה: הצגת פה מצב שווא, לצערי, שיש בלוד שקט שלוש שנים.
<סמאח סלאימה: סליחה, אני בדקתי.
<סמאח סלאימה: סמי מסעוד נורה לפני חודש, היאהב נורה - - -
<דדו זמיר: אמרתי על רצח נשים.
<סמאח סלאימה: עמאל אל עביד נרצחה לפני שנה וליליאן מסעוד נרצחה לפני שנתיים.
<סמאח סלאימה: אני לא יודעת על איזה שקט אנחנו מדברים כי כנראה ההגדרה שלנו ל "שקט" היא קצת שונה.
<דדו זמיר: גברתי, דיברתי על העיר לוד.
<סמאח סלאימה: ליליאן מסעוד נרצחה בשכונת גני יער, ואתה יודע שזה בתחום הטריטוריאלי של לוד.
<סמאח סלאימה: לפני כן גם נרמין מסעוד - - - ב-2014, ב-23 למרץ, 2014.
<דדו זמיר: וזה היה האירוע האחרון.
<סמאח סלאימה: זה לא שלוש שנים של שקט, זה שלוש שנים של טרור, שנים של אימה בערים האלה, ולא רק בערים האלה.
<סמאח סלאימה: אני חייבת להגיד שזה מכה לא רק במחוז מרכז, אם זה מנחם מישהו פה.
<סמאח סלאימה: לגבי התפקוד של המשטרה – אני באמת לא מחסידי הקונספירציות שאתם עושים את זה במכוון.
<סמאח סלאימה: לא.
<סמאח סלאימה: אני מתרשמת בתור פעילה בשטח שיש כוונה, באמת, לשים רוצחי נשים ערביות ורוצחי גברים ערבים מאחורי סורג ובריח.
<סמאח סלאימה: אני לא מפקפקת בכוונות.
<סמאח סלאימה: אני מוחה על הדרך.
<סמאח סלאימה: אני מוחה על התוצאה.
<סמאח סלאימה: למדתי דבר אחד או שניים בחיים שלי, שמבחן התוצאה הוא מה שמעניין אותי.
<סמאח סלאימה: דיברו פה על 60% פיענוח מקרי רצח במחוז.
<סמאח סלאימה: אל"ף, אנחנו מדברים פה על רמלה לוד ולא על כל המחוז, וגם, רבותי, 60% זה הערבים והיהודים.
<סמאח סלאימה: פתאום אנחנו מדברים על 60%, אבל כשאנחנו לוקחים את המקרה של רצח בחברה הערבית במרכז אני חותמת לכם שהאחוז הזה יורד פלאים.
<סמאח סלאימה: אז אפשר להגיד מספרים, אבל המספרים האלה מטעים, ומטעים את כולנו ואסור לנו להתבלבל בעובדות, שרוצחי נשים ערביות, ודיברת על 12 נשים ממשפחת אבו גאנם, כמה רוצחים ממשפחת אבו גאנם נמצאים שם?
<סמאח סלאימה: אתה ואני יודעים שאם הרוצח הראשון היה נרקב בכלא ל-30 שנה אולי היינו יכולים למנוע רצח אחד או שניים.
<סמאח סלאימה: הרוצח השני שאמרת שאתם שמים – וכל הכבוד – שאתם שמים, וכל הכבוד, ועכשיו העד נפטר, אז נחסוך לכם הרבה כסף, ממשפחת אבו סעלוק , 24 שעות שמירה, אני באמת מצדיעה.
<סמאח סלאימה: אבל מתי טרחתם לעשות את זה?
<סמאח סלאימה: אחרי שהוא ניסה לרצוח את אחותו והשאיר אותה נכה ב-100%, ובניסיון הרצח של אשתו שצלח – עצרם אותו.
<סמאח סלאימה: אני מדברת על חאלד אבו סעלוק שעכשיו הוא היום בכלא, ואנחנו כולנו שמחים על כך.
<סמאח סלאימה: אבל היו צריכים אישה שסבלה, ניסיון רצח ושתי נשים נכות עד שהוא יישב בכלא.
<סמאח סלאימה: זה המאבק של השנים הערביות.
<סמאח סלאימה: רחל עזריה עוזבת אבל אני חייבת לומר שכל הכבוד שיש חברת כנסת יהודייה שמתעניינת ברצח נשים ערביות.
<סמאח סלאימה: זו התחושה בחוץ – שרצח נשים ערביות הוא כאילו של הערבים.
<סמאח סלאימה: זה לא.
<סמאח סלאימה: הגיע הזמן שחברי הכנסת מהמקום המכובד הזה יראו בחיי נשים ערביות שווה ערך לנשים במדינת ישראל.
<סמאח סלאימה: בלי השינוי בתפיסה – וזה לא רק כלפינו, זה גם ברווחה, גם במשטרה, בכל מקום - אפילו פקיד הדואר שיראה אישה ערבייה וייתן לה אותו שירות.
<סמאח סלאימה: אני, מבחינתי, המשטרה זה שירות ואני האזרח.
<סמאח סלאימה: אני רוצה שירות שווה, זה הכל.
<סמאח סלאימה: אני חושבת שזה לא הרבה לבקש.
<קריאה: אנחנו לא מקבלים שום שירות טוב.
רחל עזריה: אני רוצה עוד משהו – כמו שעם הנשים החרדיות, ולהבדיל, וזה סיפור אחר ולא בעצמה כזו, אבל עדיין זה נפתר – כשכל החברה הישראלית התגייסה, כך אני חושבת שגם פה.
רחל עזריה: אנחנו פשוט צריכים לומר שזה נגמר, שאנחנו לא מוכנים שדברים כאלה יקרו.
רחל עזריה: הפניתי את זה למשטרה, ואני מקווה - - -
<חדרה יוסף: לא.
<חדרה יוסף: עדיין לא.
<חדרה יוסף: את יודעת כמה פעמים היה לי?
<חדרה יוסף: יש ראש מועצה, קוראים לו חוסיין, אתם יכולים לשאול אותו.
<חדרה יוסף: אבל אני ניגשתי אליו.
<חדרה יוסף: הוא לא עשה כלום.
<חדרה יוסף: אני אומרת, כדי שישמע אותי – הוא לא עשה כלום, לא הוא ולא השני, ולא משטרת ראש פינה.
<חדרה יוסף: אני יכולה להגיד לך שם-שם, אף אחד לא עזר לי.
<חדרה יוסף: ברמדאן נשרף לי הבית למטה כי השכרתי את זה למישהי מטובא, בחורה גרושה, אימא ל-4 ילדים.
<חדרה יוסף: היא רוצה להתקדם, והבית שלי למטה ריק.
<חדרה יוסף: אמרתי לה – בסדר.
<חדרה יוסף: בא בעלה, הגרוש שלה.
<חדרה יוסף: הוא שלח עבריינים, שרפו לי את הבית למטה.
<חדרה יוסף: נתתי עדות בראש פינה.
<חדרה יוסף: כל הסיפור הזה היה בראש פינה.
<חדרה יוסף: מה עשו לי בראש פינה?
<חדרה יוסף: מה עזרו לי משטרת ראש פינה?
<חדרה יוסף: עדיין אין כלום.
<חדרה יוסף: הייתי לפני שלושה ימים ואומרים לי – עדיין לא תפסנו אף אחד.
<חדרה יוסף: אמרתי לו: מתי תפסת מישהו, מתי?
<חדרה יוסף: כשהיה לי יריות בבית, לא תפסת.
<חדרה יוסף: כששרפו לי את ארגז החשמל לא תפסת, ישבתי עם אחותי בוואדי חמאם, יש לה בית קטן, לקחתי את חמשת הילדים וישבתי אצלה חודשיים עד שהחזרתי את החשמל, עד שנתנו לי הלוואה.
<חדרה יוסף: בקיצור, המצב שלנו קשה, קשה, קשה.
<חדרה יוסף: אף אחד לא עוזר לנו, אף אחד לא מעניין אותו – לא ראש מועצה, לא ראש ממשלה.
<חדרה יוסף: אף אחד.
<חדרה יוסף: אני אישה, אני רוצה שכולם ישמעו אותי.
<חדרה יוסף: אני אישה, יש לי בעיות, יש לי הכול, המצב שלי ככה.
<חדרה יוסף: וגם – הבת שלי הלכה, ככה.
<חדרה יוסף: למה?
<חדרה יוסף: למה מלכה כזו, ילדה תלך ככה, למה?
<חדרה יוסף: לא חבל?
<חדרה יוסף: מיריות מילדים לקחו חמש שנים, למה?
<חדרה יוסף: לא חבל על הילדה הזו?
<חדרה יוסף: שופי.
<חדרה יוסף: פרח.
<חדרה יוסף: עכשיו נפתח.
עאידה תומא סלימאן: מה בעניין הבת, האם מצאו את הרוצחים?
<חדרה יוסף: מצאו את הרוצחים וכל אחד קיבל 6 שנים.
<חדרה יוסף: נגד זה –עיסא טאלב מזנגריה, וגם יש עוד שניים אבל אני לא רוצה לדבר על השניים האלה, אני לא יודעת מה הסיפור שלהם בדיוק, אבל שני הבחורים האלה – אני לא רוצה.
<חדרה יוסף: העונש הזה שהם קיבלו, אני לא מסכימה, ואני אומרת על יד כולם וכולם ישמעו אתי – אני אישה, כואב לי הלב, הלך לי הבית, הכל נהרס לי, הכל.
<חדרה יוסף: נרצחה הבת שלי, בת 13 ו-8 חודשים.
<חדרה יוסף: על מה?
עאידה תומא סלימאן: תני לי להבין – השריפות עדיין נמשכות?
<חדרה יוסף: אני יכול להגיד לך שם-שם, אף אחד לא עזר לי.
<חדרה יוסף: ברמאדן נשרף לי הבית למטה כי השכרתי את זה למישהי מטובא, גרושה, אמא ל-4 ילדים.
<חדרה יוסף: שאלתי: מתי תפסת מישהו, מתי?
<חדרה יוסף: כששרפו לי את ארגז החשמל לא תפסת, ישבתי עם אחותי בוודאי חמאם, יש לה בית קטן, לקחתי את חמשת הילדים וישבתי אצלה חודשיים עד שהחזרתי את החשמל, עד שנתנו לי הלוואה.
<חדרה יוסף: בקיצור, המצב שלנו קשה, קשה קשה, קשה.
<חדרה יוסף: אף אחד לא עוזר לנו, אף אחד לא מעניין אותו – לא ראש המועצה, לא ראש ממשלה.
<חדרה יוסף: אני אישה, יש לי בעיות, יש לי הכל, המצב שלי ככה.
<חדרה יוסף: למה מלכה כזו, ילדה שתלך ככה, לא חבל על הילדה הזו?
<חדרה יוסף: לקחו חמש שנים, למה?
<חדרה יוסף: שופו.
<חדרה יוסף: (אומרת דברים בשפה הערבית, להלן התרגום החופשי:) ואני יודעת, ואני בטוחה - - - אבל אף אחד לא עומד לצדנו.
<חדרה יוסף: אף אחד לא עומד לצדנו.
<חדרה יוסף: אף אחד לא עומד לצדנו ועוזר לנו.
<חדרה יוסף: יתכן שההוא שרצח את הבת שלי, או רצח את בתך, או את בנך, לא יקבל מאסר עולם?
<חדרה יוסף: יתכן שהוא יהיה חופשי?
<חדרה יוסף: אף אחד לא קיבל מאסר עולם, למה?
<חדרה יוסף: למה הם לא קיבלו מאסר עולם?
<חדרה יוסף: חבל.
<חדרה יוסף: חבל על הבנות האלה.
<חדרה יוסף: אני מפחדת.
<חדרה יוסף: אני בבית שלי מפחדת.
<חדרה יוסף: כל דקה אני מפחדת.
<חדרה יוסף: למה אנחנו מתים מפחד?
<חדרה יוסף: למה אנחנו מתים מאֵימָה?
<חדרה יוסף: אין אף אחד לצדנו.
<חדרה יוסף: אף אחד לא מסייע לנו.
עאידה תומא סלימאן: (אומרת דברים בשפה הערבית, להלן התרגום החופשי:) תני לי להעביר את המסר שלך.
עאידה תומא סלימאן: היא שואלת שאלה מאוד מהותית: למה אני צריכה לחיות בפחד?
עאידה תומא סלימאן: למה אני צריכה להתלונן פעם אחרי פעם אחרי פעם ולא תופסים אף אחד, ואני צריכה כל לילה כשאני נכנסת למיטה למות מפחד?
<חדרה יוסף: בחיאת אלוהים, לילה אחד לא ישנתי כמו בן אדם.
עאידה תומא סלימאן: הבת שלה נרצחה, והרוצחים קיבלו חמש שנים.
<דדו זמיר: פה, באמת, במקרה הזה, כמו שדובר גם על תיק אבו גאנם – מהרגע שהמשטרה מגבשת תשתית ראייתית כתב האישום מוגש על ידי הפרקליטות, הסדרי הטיעון מתבצעים על ידי הפרקליטות, אם מתבצעים הסדרי טיעון - - -
עאידה תומא סלימאן: יש לנו נציגת פרקליטות פה.
<חדרה יוסף: חראם, חראם.
<חדרה יוסף: 4 חודשים עד היום נרצחו 4 בחורות.
עאידה תומא סלימאן: בת עמי ברוט, הממונה על יחידת הסיוע לנפגעי עבירה בפרקליטות.
עאידה תומא סלימאן: נא להתקדם ליד מיקרופון.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהתשובה הזו – זה לא שעברתי לפרקליטות בגלל שהשתכנעתי שזה לא בידיים שלכם.
עאידה תומא סלימאן: זה שהיא מתלוננת וזה שכל הזמן מתנכלים לה ועד היום הזה לא נתפס אף אחד – זה לא באחריות של הפרקליטות, זה באחריות של המשטרה, ועל זה צריך לתת תשובה.
עאידה תומא סלימאן: לא להגיד שברגע שאוספים תשתית ראייתית, לפני זה.
עאידה תומא סלימאן: כאשר אזרחים לא יכולים לישון בשקט בבית – זה התפקיד של המשטרה.
עאידה תומא סלימאן: אחר כך נפנה לפרקליטות, אבל המשטרה צריכה לספק תשובות, איך יכול להיות שבני אדם מאוימים, יורים עליהם הביתה.
עאידה תומא סלימאן: אפשר לחתוך את המתח בסכין בתוך לוד.
עאידה תומא סלימאן: הלכתי שם ביום שישי, וכאשר שמעתי את הסיפורים, ואני בטוחה – אפשר לשמוע את אותם סיפורים גם בנצרת וגם במקומות אחרים.
עאידה תומא סלימאן: אי אפשר לבוא ולהגיד: בסדר, קיבלו חמש שנים.
עאידה תומא סלימאן: אולי גם בגלל שתשתית הראיות לא סופקה כמו שצריך, אני לא יודעת למה צריך לעשות עסקאות מסוג זה.
עאידה תומא סלימאן: יש לך מושג למה עושים עסקאות מהסוג הזה, כמו העסקה שאומרים שמתבשלת במקרה של אבו גאנם?
עאידה תומא סלימאן: במקרה של רצח בחורה, איך יכול להיות שרוצחים מקבלים חמש שנים?
<בת עמי ברוט: ברשותכם, אני, כמובן, לא אוכל להתייחס לתיקים ספציפיים, בוודאי לא תיקים מתנהלים אבל גם מכיוון שאין לי את המידע, לא קיבלנו שאלות מראש כדי להיערך אליהן, אז לצערי לא אוכל להתייחס וגם לא למקרה הזה.
<בת עמי ברוט: מה שאני אוכל לציין זה שלמעשה, בפרקליטות, בוחנים את הראיות שהתגבשו במהלך החקירה.
<בת עמי ברוט: אני יכולה להגיד במידה רבה של ודאות שהסדרי טיעון לא נחתמים כאשר אין קושי ראייתי וכאשר אין סיבה לחתום הסדר טיעון.
<בת עמי ברוט: רק כאשר יש איזשהו קושי ראייתי או צורך אחר לחתום על הסדר טיעון, כמו שלדעתי יכול להיות שעדים לא מוכנים לבוא ולהעיד, או אין עדים שיבואו ויעידו, וכו' – יש איזשהו קושי ראייתי וזו הסיבה שבגינה נחתמים הסדרי טיעון.
<בת עמי ברוט: יותר מזה.
<בת עמי ברוט: הסדרי טיעון, אם יש ראיות על רצח, התיק יוגש על רצח.
<בת עמי ברוט: זאת אומרת, ברגע שיש מארג ראייתי שמבקש לבסס ברף הראייתי הנדרש, יוגש כתב אישום בעבירה של רצח - - -
עאידה תומא סלימאן: אני בחיים שלי לא אשכח מקרה שאני חקרתי בעצמי, תוך מחקר שעשיתי, של מקרה בבית ג'אן של אחים ש-4 פעמים ניסו לרצוח את האחות עד שהיא נרצחה, בסוף, ונתנו לה – שלוש פעמים מתוכם זה היה רעל ובפעם אחרונה הושיבו את האחות לידה עד שהיא הוציאה את הנשמה כדי להבטיח שהיא לא תקבל.
עאידה תומא סלימאן: בסוף הם קיבלו עסקת טיעון, שני האחים ישבו חמש ושש שנים והאחות לא ישבה רגע אחד בבית סוהר.
<בת עמי ברוט: ובאיזו עבירה?
עאידה תומא סלימאן: אז בואו לא נדבר על המצב האידיאלי.
עאידה תומא סלימאן: הוגש בהתחלה על רצח ואחר כך – עידוד להתאבדות.
עאידה תומא סלימאן: אז אנחנו יודעים איך עסקאות מתבשלות.
עאידה תומא סלימאן: שאף אחד לא יגיד לי שמגישים נגדם.
עאידה תומא סלימאן: כמה תיקים הוגשו כתיקי רצח והייתם משוכנעים שיש לכם תיק רצח, ואחר כך הוחלפו למשהו אחר, משהו שיוצאים תוך חמש שנים?
<בת עמי ברוט: קודם כל, בשלב שמגישים את כתב האישום יש את מה שנקרא – ראיות לכאורה.
<בת עמי ברוט: זאת אומרת, אלה ראיות שהן על הנייר, זה לא ראיות שהן כבר התגבשו.
<בת עמי ברוט: זה עדיין ראיות גולמיות.
<בת עמי ברוט: ברגע שיש ראיות גולמיות, לפעמים, כשמנהלים את המשפט פתאום מתברר שהעד הזה נעלם, עד אחר לא יכול להעיד ועד אחר בכלל לא מוכן להעיד, העד הזה חוזר בו מעדותו.
<בת עמי ברוט: זאת אומרת, יש כל מיני דברים במהלך ניהול המשפט שלא מאפשרים בסופו של דבר להמשיך ולנהל את המשפט על העבירה המקורית שהוגש כתב האישום.
<בת עמי ברוט: זה אכן קושי, וזה קושי מאוד גדול.
<בת עמי ברוט: אני חושבת שהסדרי טיעון במקרים כאלה הם לפעמים הכרח שאנחנו נאלצים לקיים אותו ולא בגלל שאנחנו מעוניינים בהכרח לעשות את הסדרי הטיעון.
<בת עמי ברוט: אם לא היו את הבעיות הראייתיות האלה, אין לי ספק שגם בתיקים כאלה, אף אחד לא רוצה להגיש כתב אישום על עידוד להתאבדות.
אחמד טיבי: שאלה לניצב משנה זמיר: אנחנו מדברים על רצח שהתרחש, עם כל הכאב שלנו, של המשפחות.
אחמד טיבי: היתה כאן עדות אז גם הוועדה וגם כל אחד שנמצאים פה רוצים להיות בטוחים שתעשו את המקסימום, למרות שאתה אומר שאתה לא מכיר את הפרטים, רבים מכירים את הפרטים.
אחמד טיבי: מה אתם מתכוונים לעשו?
אחמד טיבי: היא גם רמזה שמישהו אמר לה שזה אדם שלא כדאי להגיש נגדו תלונה.
אחמד טיבי: יש סיבות שבמדינת ישראל יש סוג מסוים של אנשים שלא כדאי להסתבך אתם?
<דדו זמיר: ממש לא.
<דדו זמיר: אל"ף, התחייבתי בפני יושבת ראש הוועדה שבתיק הספציפי הזה אני אבדוק באופן אישי ואני אעביר דיווח, כדי לבדוק באמת על מה מבוססת התשתית הראייתית.
<דדו זמיר: אני אומר כתפיסת עולם משטרתית, אין שום הנחייה שלא לקבל תלונה, שלא לחקור פגיעה, בטח לא בנושא של אלימות ואלימות כלפי נשים.
<דדו זמיר: בקטע שלי ציינתי את הנתונים, אולי אדוני היה בחוץ אבל ציינתי שבתחנת לוד התקבלו 50 תלונות השנה בנוגע לאלימות במשפחה, ומתוכם הוגשו 50 כתבי אישום.
<דדו זמיר: יש מאמץ מקסימלי למצות את הדין.
<דדו זמיר: בדרך כלל באלימות במשפחה זה אמור להיות פחות מורכב, כי יש לנו באמת את האישה - - -
באסל גטאס: גם יהודים וגם ערבים?
<דדו זמיר: לא, אני מדבר על המגזר הערבי בלבד.
<דדו זמיר: בודדתי את הנתון הזה.
<דדו זמיר: דרך אגב, אותה מדיניות היא גם במגזר היהודי.
<דדו זמיר: הנושא של רצח – הסטטיסטיקה היא לרעתנו בנושא הזה, כי בדרך כלל זה מבוצע על ידי צד ג' שמגיע רעול פנים באישון לילה, ולא על ידי הבעל עצמו שהאישה או בני משפחתה או הילדים מזהים.
<דדו זמיר: לכן יש פה מורכבות רבה יותר, אבל אני יכול להצהיר פה בצורה הכי ברורה והחד משמעית: אמרתי את זה מקודם ואני אומר עכשיו – לא יהיה חיסכון, לא באמצעים טכנולוגיים ולא בכוח אדם, ויותר מזה, וזה אני חושב שחשוב שישמע כל הקהל – השמירה שלנו על עדים, וציינה את זה פה הגברת שהיא פעילה חברתית – היא מקסימלית.
<דדו זמיר: העדות והעדים באבו סעלוק , כל עד אחר שישתף אתנו פעולה, אני אומר שהוא יזכה מאתנו לאבטחה מקסימלית כל ימי חייו.
<דדו זמיר: לא ניצול לצורך ניהול המשפט ואחר כך שוכחים ממנו.
<דדו זמיר: לא יקום ולא יהיה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שבמקרה הספציפי אני ארצה לקבל דיווח.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה גם לדעת אחר כך, כשתדעו מי השוטר שהמליץ לה לא להגיש תלונה – מה ייעשה עם השוטר, ומה ייעשה עם השוטר שלקח אותה הביתה כדי לאסוף את דבריה ואמר לה תוך כדי שיחה- אם אשתי היתה עושה לי את זה.
<סמאח סלאימה: השם של השוטר נמצא אצלם.
עאידה תומא סלימאן: השם נמצא, הפרטים נמצאים, ונרצה לדעת מה קורה אתו.
עאידה תומא סלימאן: סמאח, היא צריכה להגיש תלונה למח"ש על התנהגות השוטר הזה.
<סמאח סלאימה: פנינו למח"ש.
<דדו זמיר: אם שוטר אמר משפט כזה לקורבן עבירה הוא לא ראוי להיות שוטר במשטרת ישראל.
<דדו זמיר: זה נשמע לי על גבול הזוי.
עאידה תומא סלימאן: בסדר, נבדוק את זה.
עאידה תומא סלימאן: אני, לאחר 25 שנים של עבודה עם נשים נוטה להאמין להן.
עאידה תומא סלימאן: היא אומרת שנאמר לה – אז נאמר לה, ואני ארצה לראות מה קורה עם שוטר שלא ראוי לשרת במשטרה.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להזכיר שבגלל חשיבות הנושא, נודע לי שאתר פאנט שמשדר באוכלוסייה הערבית – משדר עכשיו באופן שוטף מהדיון הזה, רק כדי להוכיח עד כמה הנושא הזה הוא בוער בעצמותנו.
חנין זועבי: אולי צריך לבדוק האם יש פרקטיקה כזו שלא לעודד נשים להגיש תלונות?
חנין זועבי: אולי אין הנחייה - - -
<דדו זמיר: חד משמעית – אין.
חנין זועבי: אין רק מקרה אחד, כנראה שיש מקרים כאלה - - - כדאי לך, אם אתה מעוניין - - -
עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת זועבי, יש לנו הרבה מה לבדוק לאחר הישיבה הזו.
עאידה תומא סלימאן: אני ארצה בזמן שנותר לנו לשמוע גם מלשכת הרווחה, כי גם היתה איזושהי הרגשה של אוזלת יד של הלשכה.
עאידה תומא סלימאן: אני ארצה לשמוע באמת מה אתם עושים במקרה של איום מאוד מוחשי על חיי הנשים.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שיש לכם עבודה לא קלה, אבל מה אתם עושים כדי להגן על הנשים ואיך מטפלים בתיקים האלה?
<אורלי דהן: אני מנהלת אגף הרווחה בעירית לוד, אני מנהלת מזה חמש שנים ו-34 שנים אני עובדת באותו תפקיד.
<אורלי דהן: קודם כל אני רוצה לפנות למשפחת אבו שרך.
<אורלי דהן: הייתי אצלכם גם בימי האבל ואנחנו ממשיכים לטפל גם בכם וגם בילדים.
<אורלי דהן: שנית, צר לי שאני צריכה לברך על קיום הדיון כרגע, בנסיבות האלה, אבל זה דיון כל כך חשוב, במיוחד לאור הנתונים שתכף אני אציג, עכשיו, שנכון ללפני שבועיים כשישבנו עם המשטרה על מנת לעשות את טיוב הנתונים של נשים מאיומות, נכון להיום – תקשיבו טוב – יש 80 נשים מאוימות בלוד, כאשר 60 מהן בחברה הערבית.
<אורלי דהן: זה הנתון מלפני שבועיים, והוא פה מונח.
<אורלי דהן: הנתון השני הוא לא פחות חשוב, אנחנו לא ישנים טוב בלילה, אני, באופן אישי, לפחות שני מקרים של אלימות במשפחה מדי שבוע – במשטרה מקפיצים את גורמי הרווחה.
<אורלי דהן: לפחות שניים, כאשר בממוצע שנתי בין 80ל-70% הם מהחברה הערבית.
<אורלי דהן: אלה הנתונים היבשים שעל זה - - -שני מקרים לפחות, אני מדברת.
<אורלי דהן: זה רק אלימות במשפחה, לא דיברתי על כל שאר הדברים.
<אורלי דהן: הדילמה הכי קשה שלנו שאין לנו מה להציע להם, כיוון שהפתרון הקל - - -
עאידה תומא סלימאן: אפשר להתחיל בזה - כמה עובדות בנושא אלימות קיימות בלשכה אצלך?
<אורלי דהן: במרכז נגד אלימות במשפחה יש לנו שני תקנים.
<אורלי דהן: זה מה שמשרד הרווחה נותן.
<אורלי דהן: שני תקנים לטיפול בנושא של אלימות במשפחה וחצי תקן עו"ס משטרה, זהו.
<אורלי דהן: זה מה יש.
עאידה תומא סלימאן: מול 80 נשים מאוימות?
עאידה תומא סלימאן: וכמובן – אין מה לספור כמה נשים סובלות באלימות.
עאידה תומא סלימאן: אני מדברת כרגע באופן כללי.
עאידה תומא סלימאן: אמרתי 80 נשים מאוימות - - -
<אורלי דהן: זה הנתון מלפני שבועיים כשישבתי מול מפקד המשטרה - - -
עאידה תומא סלימאן: כל עו"ס אצלך, בכמה תיקים מטפלת?
עאידה תומא סלימאן: כמה נמצאים אצלך עכשיו והיא מטפלת בהם?
<אורלי דהן: באלימות במשפחה או באופן כללי?
עאידה תומא סלימאן: במרכז למניעת אלימות.
<אורלי דהן: יפעת מנהלת המרכז תדבר גם, תכף, אבל חשוב להגיד שהטיפול באישה מאוימת הוא לא טיפול רק של עו"ס של המרכז – זה טיפול משולב: עו"ס משפחה ועו"ס משטרה, עו"ס מקלט ועוד כל מיני - - -
עאידה תומא סלימאן: וכמה עו"ס ערביות נמצאות אצלך בלשכה?
<אורלי דהן: נכון להיום – 2.
עאידה תומא סלימאן: 2 בתקנים מלאים?
<אורלי דהן: לא.
<אורלי דהן: יש אחת ב- 3/4 משרה, ויש לנו 50% ועוד 50% כרגע בתקן טיפולי שהוא תפקיד יותר טיפולי בפרויקט ספציפי.
עאידה תומא סלימאן: כלומר, פחות מ-2 תקנים.
<אורלי דהן: נכון.
<אורלי דהן: אני רוצה להגיד לכם ספציפית - - -
אוסאמה סעדי: על 60 נשים מאוימות.
עאידה תומא סלימאן: על העיר לוד כולה.
עאידה תומא סלימאן: לא רק באלימות, בכל סוגי הבעיות.
<אורלי דהן: אני רוצה להגיד – בואו לא נפספס את העיקר.
<אורלי דהן: גם כאשר יש עו"ס ערבייה, ויש דברים שאני לא יכולה לדבר עליהם כרגע, ואחד מהם זה שעו"ס ערביות לא רוצות לטפל באוכלוסייה הערבית, הן מפחדות.
<אורלי דהן: אני אומרת את זה בצורה ברורה מאוד ואני לא רוצה להרחיב מעבר לזה את הדיבור.
<אורלי דהן: זה חשוב מאוד.
<אורלי דהן: אין לי בעיה.
<אורלי דהן: כל מכרז היום של עובדים סוציאליים פתוח גם לחברה הערבית, שיבואו לכל מיני פרויקטים, לכל מה שהם רוצים – אבל תבינו שזו בעיה.
<סמאח סלאימה: אני חייבת - -
אוסאמה סעדי: אבל כמה תקנים יש?
<סמאח סלאימה: את יודעת ואני יודעת, ויודעים – כשנאבקנו על תקנים לחברה הערבית זה הגיע מתקציב מיוחד מממשלת ישראל, בתוכנית מסוימת.
<סמאח סלאימה: זה לא תקציב קבוע.
<סמאח סלאימה: העובדים שאת העסקת וגייסנו, העובדים הערבים שהיו בסכנת פיטורין, במרץ, עד שהיתה התערבות מיוחדת של ועדת הרווחה שהמשיכה את הכסף, זה לא תקציב מובטח.
<סמאח סלאימה: טענה כלפי לשכת הרווחה בלוד.
<סמאח סלאימה: נאבקנו על פתיחת מרכז יום לנערות ערביות עד שנפתח באמצע שכונת גני אביב, של העלייה הרוסית.
<סמאח סלאימה: השירותים שהרווחה היום מספקת, ויכול להיות שזה בגלל דלות אמצעים, אני לא יודעת – אבל אני יודעת על עובדת סוציאלית ערביה שרצתה לגשת למכרז תקן – טיפול באלימות במשפחה בחברה הערבית, זה היה מכרז לדוברי ערבית, והיא נמנעה מלגשת.
<סמאח סלאימה: אמרו לה – זה תפקיד שכבר אויש על ידי עובדת סוציאלית יהודייה.
<סמאח סלאימה: אז בואו נחשוב מה קורה לארבעת העובדים הסוציאליים, בואו נבדוק אחד-אחד שגייסנו ב-2012, כולם למעט אחת בחצי תקן נשאר ברווחה בלוד, למה?
<סמאח סלאימה: כי אין עובד סוציאלי ערבי.
<סמאח סלאימה: נטלי יושבת פה והיא היחידה, אולי, הבכירה, ברווחה.
<סמאח סלאימה: אנחנו מדברים על יותר מ-60 עובדים על אוכלוסייה שהיא מוכת אלימות ואת יודעת ש- - -60 תקנים של עובדים סוציאליים שמתוכם 1 וחצי לאוכלוסייה הערבית.
<סמאח סלאימה: זו שערורייה.
<יפעת מאירי: אבל יש כאן איזשהו משהו במה שאת אומרת, סמאח.
<יפעת מאירי: זה נשמע כאילו יש איזשהו אינטרס פנימי של העירייה, של האגף, לא לקלוט עובדים מהחברה הערבית.
<יפעת מאירי: זו אמירה שהיא איננה לעניין והיא לא במקום – לא פה בכנסת ולא - - -
<סמאח סלאימה: - - - את הקורות חיים שהיגיעו - - -
עאידה תומא סלימאן: אני שאלתי באופן מאוד ספציפי – כמה עובדות יש שעובדות עם ערביות, לאוכלוסייה הערבית.
עאידה תומא סלימאן: נאמר לי – אספנו את זה, וזה יצא תקן וחצי.
<אורלי דהן: את שאלת כמה יש לאוכלוסייה הערבית.
<אורלי דהן: אין לנו תקנים צבועים לאוכלוסייה הערבית או האתיופית, או כל אחת אחרת.
<אורלי דהן: כולם מטפלים בכל.
<אורלי דהן: כשבא בן אדם למחלקה שואלים אותו מה הוא צריך.
<אורלי דהן: אם הוא צריך משהו שקשור לאלימות במשפחה הוא ניגש למרכז, ושם הוא מקבל את השירות.
<אורלי דהן: אין לנו - - -
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אבל שני תקנים לנושא האלימות.
<אורלי דהן: בכלל, בכל העיר.
<אורלי דהן: לא דיברתי על המגזר הערבי.
<אורלי דהן: זה בדיוק מה שאני רוצה שתבינו.
עאידה תומא סלימאן: 60 תקנים יש ללשכת הרווחה, מתוכם רק שני תקנים לנושא האלימות, בעיר לוד?
<חגי מויאל: שניים לנושא האלימות, אבל מה שמדובר כאן – שמתוך ה-60 יש שני עובדים סוציאליים ערביים שעובדים במחלקה.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אני רוצה לדעת – יש לכם תוכניות מיוחדות שמועברות בעיר, בנושא האלימות?
<יפעת מאירי: כן.
<יפעת מאירי: אל"ף, יש לנו בשנה מעל 400 פניות למרכז לטיפול באלימות.
<יפעת מאירי: בשנים האחרונות יש לנו עלייה במספר הנשים הערביות שבאות לקבל מענה טיפולי.
<יפעת מאירי: אנחנו עומדים היום של 1/3 מהפניות - - - שמבחינתנו זו קפיצה מאוד גדולה, מה שמראה את האמון של האנשים בנו, כמערכת, את היכולת שלהם להגיע ולקבל עזרה, למרות הפחד המאוד גדול.
<יפעת מאירי: המענים שאנחנו היום נותנים – יש לנו בית חם לנערות ערביות, שפועל, יש לנו פעילויות מניעה במסגרת הרשות למלחמה בסמים, יש תוכנית גשרים שפועלת באחד מבתי הספר הערביים.
<יפעת מאירי: עשינו תוכניות לנערות מאורסות, יש תוכניות של תעסוקה מותאמת לנשים ערביות, שיוכלו לפתח תעסוקה בתוך הבית כדי שיתחילו לפרנס את עצמן, לנשים שלא מתאפשר להן לצאת לעבוד בחוץ.
<יפעת מאירי: יש מועדוני נשים לנשים ערביות לפי חתך גילאים, שבתוך הפעילות עצמה יש פעילות גם חברתית, גם תרבותית, וגם פעילויות של מניעת אלימות – גם שם וגם בבתים החמים של הנערות.
עאידה תומא סלימאן: אני מחכה לשמוע.
עאידה תומא סלימאן: חלק חסר, כי להעביר תוכניות לנשים למניעת אלימות?
עאידה תומא סלימאן: עד כמה שידוע לי הן אלה שסופגות.
עאידה תומא סלימאן: זה לא נקרא מניעה.
<יפעת מאירי: נכון, זו לא מניעה.
<יפעת מאירי: אם אנחנו מצליחים להוציא אותן מהבית למועדוני נשים ולהצליח להביא אותן לדבר על מה שקורה בתוך הבית – זה לא משהו שעד עכשיו היה להן מספיק אומץ לעשות.
<יפעת מאירי: זה שמגיעות מעל 100 נשים ומדברות על מה שקורה להן זה לא משהו שהן היו עושות.
<יפעת מאירי: זה שנשים מגיעות לשיחות פרטניות עם עובדות סוציאליות, זה לא משהו שהן היו נוהגות לעשות.
<יפעת מאירי: אז אפשר להקטין את הדבר הזה ולהגיד שזה לא שווה כלום, ואפשר להסתכל עליו ברצף ולהגיד- - -
עאידה תומא סלימאן: אני אחליט מה אני אגיד על הדברים.
<יפעת מאירי: בסדר.
<יפעת מאירי: אני אומרת את דעתי.
<יפעת מאירי: אנחנו עושים כמה שאנחנו יכולים.
<יפעת מאירי: ברור לנו שבתוך העשייה אפשר לעשות יותר וצריך לעשות יותר.
<יפעת מאירי: אנחנו צריכים עוד תקציבים.
<יפעת מאירי: אנחנו צריכים עוד תקנים.
<יפעת מאירי: אנחנו נמצאים במקומות מאוד לא פשוטים סביב הנשים המאוימות וסביב האיומים שגם לא פעם אנחנו מרגישים בהם.
<יפעת מאירי: אני לא יודעת לכמה מכם יצא לעבוד עם אישה שאחר כך נרצחה, ומה מרגישה עובדת שמלווה אישה שאחר כך היא נרצחת, ואיזו תחושה זה מעורר בנו.
<יפעת מאירי: לשים אותנו במקום של קצת אשמה זה לא נוח, כי תאמיני לי, אם היו עוד דברים שאנחנו – ואני מדברת כאן בשמי ובשם כל הצוות שלנו – היינו יכולים לעשות כדי למנוע, היינו עושים.
עאידה תומא סלימאן: אני לא מבינה למה זה צריך לרדת לפסים האלה.
עאידה תומא סלימאן: אף אחד לא האשים אתכם.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו מדברים על מערכת ואנחנו בודקים את המערכת, וחובתנו לבדוק את המערכת.
עאידה תומא סלימאן: אני עבדתי שנים רבות עם נשים מאוימות, ואני יודעת טוב מאוד מה זה עושה למישהי שעובדת עם אישה והאישה נרצחת.
עאידה תומא סלימאן: אני ידעתי את זה על בשרי ואני עדיין מכירה את זה מקרוב.
עאידה תומא סלימאן: אף אחד לא פנה אליכם באופן אישי ולא בדק ולא האשים בשום דבר אישי.
עאידה תומא סלימאן: יש מערכת שאחראית ואותה בודקים.