GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עאידה תומא סלימאן: לפעמים כדאי מאוד לעצבן אותך.
עאידה תומא סלימאן: הנה, את מתחילה להגיד מה חסר.
עאידה תומא סלימאן: יאללה בואי.
<ציפי נחשון גליק: לא, רק שייתנו לי לדבר.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אז אנחנו דיברנו על פסיכיאטרית ודיברנו על תחזוקה ועל צוות - - -
<ציפי נחשון גליק: כן, מה שעוד דיברנו, על סדר היום שהיא כן הזכירה, שאנחנו מרגישים שעדיין חסרות פה שעות של העשרה של מישהי מבחוץ, ואתם נמצאים פה במקרה בחדר שיש מוזיקה ויש פעילות של ציור, יש פה מדריכות שמגיעות, לא מספיק לטעמנו בתקציב.
<ציפי נחשון גליק: זה נכון שההשכמה בבוקר לוקחת לחלק מהן הרבה מאוד זמן וכשתבואו בבוקר זה שקט ביותר, אבל משלוש אחר הצהריים - - -
עאידה תומא סלימאן: גועש ורועש.
<ציפי נחשון גליק: מאוד מאוד מאוד.
עאידה תומא סלימאן: אין להן מה לעשות, בעצם?
<ציפי נחשון גליק: לא רק, לפעמים פג התוקף של תרופה ולפעמים אז עולות כל הדיסוציאציות.
<רוני אלרן ברק: הכניסה של הלילה.
<רעות פכטר: הכניסה של הלילה.
<רעות פכטר: אני חושבת שאפילו אחר הצהריים, כשאנחנו הולכות הביתה.
<רוני אלרן ברק: כשנשארות רק המדריכות, זה גם עושה איזה שהיא השפעה.
נחמן שי: אבל נשארות איתן מדריכות.
עאידה תומא סלימאן: אבל השאלה שלי, אם השעות הקשות - - - המדריכות, כמו שהבנתי, הן לא צוות מקצועי, הן קיבלו הכשרה לפני כניסתן שהיא בעיניי, כפי שאני מכירה, היא לא הכשרה אולטימטיבית.
עאידה תומא סלימאן: אז בעצם בשעות הכי קשות הצוות הלא מקצועי קיים פה והצוות המקצועי הולך הביתה.
עאידה תומא סלימאן: אתן לא חושבות גם צוות מקצועי שיהיה בשעות הערב?
עאידה תומא סלימאן: כי זה השעות של - - -
<ציפי נחשון גליק: גם.
<ציפי נחשון גליק: בשעות אחר הצהריים כן, אז העובדת הסוציאלית - - -
<תמר אלון: בדיוק דיברנו על הבוקר ואת אישרת את חצי המשרה של עו"סית, כאילו משרה אחת שתהיה - - -
<ציפי נחשון גליק: יש עוד חצי משרה של עובדת סוציאלית שהיום בבוקר שהיא תעבוד רק אחר הצהריים.
<ציפי נחשון גליק: זו מסגרת להבניה.
<ציפי נחשון גליק: הקבלה פה חייבת להיות הדרגתית.
עאידה תומא סלימאן: בסדר, זה לא במקרה שהרגשתי שמשהו חסר.
עאידה תומא סלימאן: זה מאושר ויש תקציב לזה וזה יתחיל לפעול?
<ציפי נחשון גליק: יהיה, אני לא יודעת.
<ציפי נחשון גליק: אני ישבתי כאשת מקצוע עכשיו, כי אני אמרתי לה - - -
עאידה תומא סלימאן: אוקיי - - - כדי לפנות - - -
<ציפי נחשון גליק: נכון, אם יהיו לי קשיים אני אגיד לכם.
עליזה לביא: למה לא תביאו מתנדבות אולי?
עאידה תומא סלימאן: לא, זה לא יעזור, במצבים האלה זה לא עוזר.
<ציפי נחשון גליק: יש כרגע שתיים.
עאידה תומא סלימאן: אבל הן ביום בטח.
<רוני אלרן ברק: כן, אחת באה לבשל ואחת באה להעביר - - -
מירב בן ארי: את רוצה פעילות כאן של מתנדבים?
<רוני אלרן ברק: אנחנו עובדים נורא צמוד עם עיריית רעננה, עם מחלקת המתנדבים של עיריית רעננה.
<רוני אלרן ברק: כדי להכניס לכאן מתנדבת צריך הרבה מאוד הכשרה לאותה מתנדבת, להסביר לה את הצרכים המאוד ייחודיים של המטופלות.
מירב בן ארי: אני שואלת אם לכתוב למישהי, יש לי כאן חברה שיש לה סטודיו לפסיפס, נגיד ,שהייתה איתי במלכת המדבר, היא מאוד בעניין של נשים - - -
<רוני אלרן ברק: כן, כן.
<ציפי נחשון גליק: אני רוצה לומר עוד משהו, שהמודל נכתב בעצם על הנייר אחרי ניסיון של הרבה נשות מקצוע ואת עושה קולקטיב של רעיונות ואת כותבת מודל.
<ציפי נחשון גליק: בסופו של דבר את צריכה לבחון אותו בפרקטיקה במציאות.
<ציפי נחשון גליק: אז כמו שאמרתי, לא חשבנו שצריך הרבה מאוד חוגים, אנחנו כן מגיעים שכן צריך הרבה חוגים, אבל גם למשל שאת רוצה להתייחס, הזכירה פה הבחורה מקודם על הנושא של האוכל.
<ציפי נחשון גליק: בדרך כלל נותנים כאן במסגרת 24/7 שלוש ארוחות ביום, יושבים מסביב לשולחן, שיש לזה ערך.
<ציפי נחשון גליק: אז פה למשל לא ידענו, עד שרוני ואני לא קיימנו שיח שבעצם האוכל פה זה אישיו נורא נורא קשה, ואחר כך ניתן בעצם האישור לא לחייב לארוחת משותפות.
<ציפי נחשון גליק: זאת אומרת עושים מזנון פעמיים ביום, בבוקר כל אחת קמה בזמן אחר, גם כן, אין השכמה, כל אחת קמה בהתאם לזמן שמתאים לה, מפני שיש כאלה שאם תשכימי אותם אז זה טירוף נפשי על הבוקר.
עאידה תומא סלימאן: יש כאלה שהן על תרופות.
<ציפי נחשון גליק: נכון, בדיוק.
<ציפי נחשון גליק: אז כל אחת קמה בזמן, בבוקר היא מארגנת לה את מה שהיא רוצה לאכול, אבל בצהריים ובערב עושים שיטת מזנון, כל אחת אוכלת איפה שהיא רוצה, איפה שהיא מרגישה נוח, כדי לא לעשות מזה אישיו.
<ציפי נחשון גליק: מי ידע על דבר כזה כשהוא תכנן את המסגרת בכלל?
<ציפי נחשון גליק: לכן חלק מהדברים פה זה ניסוי וטעייה, אין מה לעשות, זו מסגרת שאין מה ללמוד ממנה אפילו בעולם, שאת אומרת 'אני אעתיק, אז מישהו אחר עושה משהו כזה'.
עאידה תומא סלימאן: בגלל זה אמרתי, המודל הטיפולי, איך - - -
מיכל רוזין: יש לי שאלה, אנורקסית, לאן אתם מפנים אם אתן מוציאות אותה מפה?
עליזה לביא: היא אמרה לתל השומר.
<רוני אלרן ברק: יש לנו מישהי אחת שהגיעה ומהיום הראשון היא לא אכלה.
<רוני אלרן ברק: קבענו לה - - - בתל השומר ב-23 בחודש ובינתיים אנחנו מחזיקים אותה כאן, למרות שהיא לא אוכלת כלום.
מירב בן ארי: אבל אם היא לא אוכלת כלום, יש רופא?
מיכל רוזין: מה לעשות, גם לא מקבלים אותה בבית חולים.
מירב בן ארי: כן, אבל יש פה - - -
<רוני אלרן ברק: חלק מהעניין הוא שבאמת אין לנו כאן צוות רפואי, אני לא מדברת על הפסיכיאטרי, הצוות הרפואי.
<רוני אלרן ברק: מה שקורה זה שכל אחת מגיעה עם קופת החולים שלה ואנחנו כאן, אני, הצוות, המדריכות, מסתובבים איתה, יום אחד אנחנו הולכים לרופא משפחה במכבי, יום שני אנחנו הולכים לרופא משפחה בכללית.
<רוני אלרן ברק: יום זה, יום זה, יום זה.
<רוני אלרן ברק: כל אחת מהמטופלות האלה מגיעה עם סט של בעיות רפואיות מאוד מאוד מאוד מאוד קשות, שחלק מהן באמת קשורות לפגיעה, בעיות גניקולוגיות ואחרות, ואנחנו פשוט מוצאות את עצמנו כאן מתזזות יום ולילה בלקבוע תורים, בללכת איתם לתורים.
<רוני אלרן ברק: למשל אותה אחת שלא הולכת, אני רואה שלחייב אותה לאכול זה לא מתאים, אבל לפחות המינימום שאני מצפה מעצמנו כמסגרת זה שפעם בשבוע סימנים חיוניים, שתלך לראות רופא, שיבדוק שהיא בסדר.
מירב בן ארי: למה לא יכול להיות בבית חולים שקרוב לפה פיזית, שיהיה להם מישהו?
<רוני אלרן ברק: הלוואי.
מירב בן ארי: למה היא צריכה כל הזמן להיגרר ל - - - הוא נותן שירות לכולם.
מירב בן ארי: לא רק לכללית, לכל ה - - - למה אי אפשר שיהיה שם מישהו?
<לילי ירין מלמד: אני יכולה להעביר את זה ואני יכולה לחשוב, מעצם היכרותי את מערכת הבריאות, שגם בשביל בית החולים צריך טופס 17 מקופת חולים.
מירב בן ארי: יש לה פה שש בנות, ששר הבריאות ייתן אישור במיוחד.
מירב בן ארי: מה יש, שש-שבע בנות, על ה-34 שקל?
<ציפי נחשון גליק: נגיד שיהיו 12.
מירב בן ארי: 12, על ה-34 שקל זה משהו שישבור אותנו?
מירב בן ארי: אני רק אומרת ש - - - את רוצה שאנחנו נעשה?
עאידה תומא סלימאן: אבל אותו דבר גם בנושא שהולכים איתם לבית חולים פסיכיאטרי, למה אין איזה שהוא הסדר עם בית החולים שיקבל את הצוות כאילו אס.
עאידה תומא סלימאן: אס.
<רוני אלרן ברק: אז אני יכולה להגיד שיש לי קשר ישיר עם המיון לבית חולים שלוותה, אנחנו בקשר ישיר, טלפוני, ד"ר שגב, מנהל מחלקת מיון בשלוותה - - -
<לילי ירין מלמד: שלוותה זה של קופת חולים, דרך אגב.
<רוני אלרן ברק: כן, הם עשו לי סידור מיוחד, כי בעיקרון בית חולים שלוותה זה אזורי והם לא שאלו על תעודות הזהות שלהן, הן מכל רחבי הארץ, הם לא חייבים לקבל אותם בשלוותה, אבל ד"ר שגב עשה לי מבצע מיוחד, שהוא מחשיב כאילו הן תושבות רעננה למרות שבתעודת הזהות הן בכל הארץ, ואז הוא מכניס אותן לשלוותה.
עאידה תומא סלימאן: אבל זה מה שאנחנו עושים במקלטים.
עאידה תומא סלימאן: במקלטים הנשים מקבלות את הטיפול במקום, איפה שנמצאת המסגרת, למרות שהן לא שייכות לאותה קופת חולים או בית חולים.
<ציפי נחשון גליק: זה בחדר מיון, שרופא יכול להתחלף.
<ציפי נחשון גליק: אם היא פה נגיד שלושה חודשיים, חודשיים, והיא נזקקת פעמיים לבדיקה בבית החולים, אז היא לא תגיע לאותו רופא.
עאידה תומא סלימאן: היא לא תגיע, אבל בחדר המיון יש להם הוראה ברורה, אם מגיע צוות של בית הילה, לקבל ישר.
<ציפי נחשון גליק: לבדוק, לא לאשפוז.
<רוני אלרן ברק: הוא חייב לבדוק, אבל אם זה לאשפוז הוא יכול להפנות באמבולנס לבית חולים אזורי של אותה מטופלת.
<רוני אלרן ברק: אז הוא עכשיו כבר לא עושה לי את זה, הוא מאשפז אותן בשלוותה, כדי שגם יקל עליי כדי - - -
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה אפילו במישור של קשר ישיר עם בית החולים אפשר לסדר את זה.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שאם מחכים שהמשרד יקבל אישורים וזה, אני יודעת כמנכ"לית עמותה שניהלה מקלטים, אנחנו סידרנו את זה מול קופת חולים המקומית ומול בית החולים שליד המקלט.
עאידה תומא סלימאן: סיכמנו איתם, הייתה לנו פרוצדורה מיוחדת, כך שלא יושבים במיון עם הבחורה מול כל מי שנמצא בחדר המיון, אלא ישר הצוות מגיע, מראה שהוא צוות של מסגרת מסודרת, מכניסים אותם.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאתן צריכות לנסות.
עאידה תומא סלימאן: זה קיים במסגרות אחרות.
עליזה לביא: הניסיון קיים.
עליזה לביא: אני חייבת לעזוב, אני רוצה רק להגיד לכם תודה - - -
<לילי ירין מלמד: יש לי שאלה, רוני, בשלוותה, מה עם זה שהן נפגעות ש - - -
<רוני אלרן ברק: כן, אני מאוד מעריכה את האנשים - - -
<לילי ירין מלמד: בסדר, זה הדבר המשמעותי.
<רוני אלרן ברק: בשלוותה יש לנו שם גם רפרנטית שהיא אחת הפסיכיאטריות, הצוות שם מדהים, אבל מה שכן, כשאני מגיעה עם המטופלת שלי ואני מחכה במהירות, אז אם יש לפניי מישהי בתור וזהו מישהי שהיא בהשתוללות - - - נגיד השבוע הייתי עם המטופלת שלי במיון ולפניי בתור הייתה מישהי שם שהשתוללה וצרחה.
עליזה לביא: זה מיון.
<רוני אלרן ברק: נכון, אז הייתי צריכה לחכות חמש שעות עד שיגמרו לטפל במטופלת לפניי.
<ציפי נחשון גליק: בואו נעבור לחלק הטיפולי.
עאידה תומא סלימאן: אני לא חושבת שאתן מוכנות לזה, כי אין צוות דובר ערבית פה.
עאידה תומא סלימאן: איך אפשר לטפל בלי השפה?
עאידה תומא סלימאן: אי אפשר לטפל בלי שפה.
<ציפי נחשון גליק: אבל קודם כל יש הרבה מטופלות שמדברות עברית.
עאידה תומא סלימאן: לא, אבל באמת.
<ציפי נחשון גליק: קודם כל אפשר רק עם אלה שיודעות עברית.
<ציפי נחשון גליק: אם תהיה לנו כמות אז יכול להיות שנצטרך לחייב שאחד מהצוות יהיה דובר את השפה.
עאידה תומא סלימאן: השאלה אם במרכז בנצרת יודעות על הדירה.
<ציפי נחשון גליק: כן, בוודאי.
<רוני אלרן ברק: הייתה לי פנייה אחת מיפו ואני מאוד רציתי לקלוט אותה, בסוף היא לא הגיעה מאיזה שהיא סיבה.
<ציפי נחשון גליק: יש פה פגישה בשבוע הבא של מנהלות מרכזי הטיפול, אז מנצרת תגיע - - -
<רוני אלרן ברק: אז, רעות, את רוצה קצת על - - -
<רעות פכטר: קודם כל מי שמגיעה לכאן מקבלת שתי שיחות טיפוליות פרטניות בשבוע, כשהטיפול הוא טיפול שמבוסס על מודל של טיפול בטראומה מורכבת.
<רעות פכטר: טיפול בטראומה מורכבת בדרך כלל עובד לפי שלושה שלבים, שלב הראשון זה שלב הייצוב, השלב השני זה השלב של עיבוד הטראומה, השלב השלישי זה שלב של איזה שהיא יצירת קשר מחדש, מציאת משמעות וכו'.
מיכל רוזין: הן מפסיקות את הטיפול מחוץ לבית או שהן ממשיכות את הטיפול ואת בקשר עם המטפל?
<רעות פכטר: אז זה תלוי מאוד מה המצב הרגשי שהן מגיעות.
<רעות פכטר: אם הן יכולות לצאת אנחנו מאוד מאוד מעודדות שהן ייצאו, יש כאן מטופלות שממשיכות קשר דרך טלפון או סקייפ.
<רעות פכטר: אני בקשר כל הזמן עם המטפלות שלהן, לעשות איזה שהוא מערך משותף.
<רעות פכטר: אנחנו עובדות בעיקר על הייצוב, זה אומר שאנחנו עובדות על סימפטומים, על איך מתמודדים עם פלשבק, איך מונעים חרדה, המון המשגה, פעם ראשונה לתת מילים לתחושות שמלוות אותן המון המון שנים והן לא ידעו להגיד.
<רעות פכטר: הן לומדות פה מה זה דיסוציאציה, הן לומדות איך אפשר להתמודד עם דיסוציאציה, גם ברמת הכלים הפרקטיים וגם ברמת ה'אוקיי, אם אני כבר מזהה שזה מה שקורה לי, מה אני יכולה לעשות כדי לשמור על עצמי כשאני יוצאת מפה'.
מיכל רוזין: יש כאן דינמיקות קבוצתיות?
<רעות פכטר: הטיפול הקבוצתי הוא מאוד מאוד מאוד מורכב, זה משהו שאנחנו כל הזמן בהסתכלות עליו.
<רעות פכטר: בגדול כשעושים טיפול קבוצתי בקהילה אז כשבודקים מי מתאימה להיכנס לקבוצה זה תהליך מאוד ארוך של מיון, צריך לעמוד בהמון קריטריונים בשביל ליצור קבוצה שתתאים לכולם.
<רעות פכטר: בגלל שכאן אנחנו קולטות בנות שמגיעות מכל כך הרבה מצוקות ורקעים שונים, להצליח למצוא קבוצה אחת שתצליח לעמוד באיזה שהוא קו אחד זו משימה לא פשוטה.
<רעות פכטר: אני מעמידה פעם בשבוע קבוצה שנקראת 'החלמה מטראומה', שזו קבוצה שהיא פסיכו חינוכית, היא עובדת על השפעות העבר על כאן ועכשיו.
<רעות פכטר: זאת אומרת השפעות אוניברסאליות כמו תחושת אשמה ותחושת בושה וקושי ביצירת קשרים בינאישיים וטריגרים והמקום הזה של בכלל להכיר ולשקם כזה דבר, שיכול להיות טריגר, שכשאני נפגשת איתו אז קורה לי ככה וככה, איך מזהים חרדה, התנודתיות הזאת, למה יום אחד אני נורא שמחה ויום אחד אני נורא עצובה.
<רעות פכטר: כל הדברים האלה מקבלים סוג של התנרמלות.
<רעות פכטר: את מזהה שיש לזה שם, זה מוכר בפסיכולוגיה וזה לא קורה רק לך, זה קורה גם לחברה שלידך פה בחדר.
<רעות פכטר: זו הקבוצה.
<רעות פכטר: יש כרגע עוד קבוצה שאנחנו קוראים לה קבוצת self-care, שבעצם אחד הדברים הכי הכי הכי בסיסיים שנפגעים זה היכולת לדאוג לעצמך, כי מעולם לא דאגו לך, לא לימדו אותך שאת חשובה, או שהגוף שלך חשוב ואז ממש מהרמה של ללכת לרופא, אכילה, שינה, צחצוח שיניים, מקלחת, הכול, כל הדברים האלה שהם כאילו - - -
<ציפי נחשון גליק: לקנות משקפיים כשלא רואים.
<ציפי נחשון גליק: הייתה אחת שלא ראתה והיא התנגדה ללכת עם משקפיים או עם עדשות מגע.
מירב בן ארי: זה מנטליות, ראינו את זה גם אצל חסרי הבית.
<לילי ירין מלמד: ברגע שמתעללים בגוף שלך אז הגוף שלך הופך להיות לא רלוונטי.
עאידה תומא סלימאן: זה תלוי גם מה הסיטואציה שעולה לה בראש כאשר מדובר במשקפיים.
עאידה תומא סלימאן: לפעמים אי אפשר להבין.
<רעות פכטר: זה יכול להיות כל כך הרבה סיבות, אבל בעיקר מה שאנחנו רואים זו שנאה עצמית פשוט תהומית.
<רעות פכטר: כל מי שפגע בהם כל כך הרבה שנים - - - פשוט נורא הופנם וזה נהיה תפיסה עצמית שהן פיתחו, על מה מגיע לי ולמה אני ראויה.
<רעות פכטר: אז לעבוד על הדבר הזה זה בעיניי הבסיס של העבודה הטיפולית פה.
<רעות פכטר: חוץ מזה יש קבוצה שעובדת על ההתנהלות בבית, תורנויות, בקבוצה הזו החלטנו על - - - או על הניקיונות.
<רעות פכטר: הסוגיה של הניקיונות הייתה סוגיה מאוד גדולה בהתנהלות של הבית, בדרך כלל במרכזים כאלה הבנות מנקות את המקום שהן חיות בו.
<רעות פכטר: כאן ניסינו גם לעבוד ככה, אבל אנחנו יודעות שיש ימים שפתאום כולן קמות על הפנים ונורא קשה לגייס אותן.
<רעות פכטר: פתאום יש ימים, יש נורא התגייסות לניקיונות, יש אחת שהניקיון שומר עליה - - -
עאידה תומא סלימאן: ולפעמים יש יתר על המידה התגייסות, over.
<רעות פכטר: בדיוק.
<רעות פכטר: יש אחת שהניקיון זה הדבר היחיד ששומר עליה מניתוק ואז היא כל היום מנקה באובססיביות.
<רעות פכטר: אבל המסגרת צריכה להיות נקייה, הבית צריך להיות נקי, אז אמרנו שאנחנו מבינות שקשה מאוד לייצר אותו פה, איתן ביחד, גם את המקום של ההעצמה והחזרת שליטה ולתת להן להחליט מה מתאים להם, מה עובד להן.
<רעות פכטר: הבנה שיש לוח תורנויות ויש ציפייה שהיום את מנקה את הסלון, אבל אם היום את לא יכולה לנקות את הסלון, אז לא - - - את הסלון.
<רעות פכטר: כל השיטה הטיפולית מאוד מאוד פרטנית, לכל אחת נבנה תכנית טיפול נורא מותאמת אישית למה שהיא צריכה ואיפה שהיא נמצאת.
<רעות פכטר: יש מטופלות שאנחנו יודעות שהן נורא נפגעות בחוץ ולכן אנחנו נגיד להן 'אנחנו רוצות לשמור עליכן, אתן לא יכולות לצאת כשאתן פה', גם אם יהיה להן נורא נורא קשה לשמוע את זה, וזה קשה להן נורא לשמוע את זה, מתוך אמונה שכל פעם שהן יוצאות ונפגעות הן מחזקות את המנגנון הדיסוציאטיבי ואחר כך עד שהן מצליחות עוד פעם להירגע, להפחית חרדה, לחזור אלינו, לדבר איתנו וכו' יכול לעבור עוד חופש והופ, נגמרה להם השהות.
<רעות פכטר: אז אנחנו מקוות שבשלושה חודשים נצליח שהן יפנימו משהו מתוך הדבר הזה כשאנחנו לוקחות בחשבון שגם זה ייקח עוד הרבה שנים.
מיכל רוזין: אפשר לשאול עליכן, על הצוות, על המדריכות?
מיכל רוזין: אם יש לכן הדרכה, אם יש לכן ליווי?
<רעות פכטר: לי יש הדרכה מעולה.
<רעות פכטר: אביגיל פרנקל, שהקימה את מרכז תמר.
מיכל רוזין: אמרת הכול, את יכולה לסיים.
מיכל רוזין: ושאר הצוות?
<רעות פכטר: אני מדריכה את הצוות.
<רעות פכטר: מבחינתי אביגיל היא ככה קו ישיר, אני הוכשרתי כמטפלת בטראומה מוכרת ואין ספק ש - - -
<ציפי נחשון גליק: לא הזכרתי שמות, אבל אמרתי ש - - -
מיכל רוזין: יש קודים שאת אומרת אותם וכל שאלה מיותרת.
<ציפי נחשון גליק: ורוני המנהלת?
<רוני אלרן ברק: אני עכשיו נפגשת עם ענת גור.
עאידה תומא סלימאן: מה שסיפרת עכשיו מחזיר אותי, אני חושבת שאתם כל הזמן תהיו בדילמה הזאת בין הרצף של מקום, כי לפי מה שאת מסבירה המסגרת לא יכולה להוות מקום של טיפול באמת כאילו ארוך, כי זה שלושה חודשים ומה שאת מספיקה להטמיע אצלם זה - - - אני לא בטוחה כמה את יכולה להספיק.
עאידה תומא סלימאן: זה מטה את המסגרת למשהו יותר חירומי מאשר שיקומי.
<ציפי נחשון גליק: כן, לא ירחק היום ונצטרך - - -
עאידה תומא סלימאן: אז האם זה מטה את המסגרת כולה למסגרת יותר חירומית?
עאידה תומא סלימאן: אני מציעה שתבדקו שוב את הנושא של תנאי הקבלה.
עאידה תומא סלימאן: אם זה חירומי ובא לענות על מצבי חירום יותר מאשר שיקום, אז אולי כדאי באמת לבדוק את תנאי הקבלה, שיענו על הצורך הזה ולא יקשו יותר, כי אתן מבקשות כמה שיותר - - - אני יודעת שזה מחייב התארגנות אחרת בתוך המסגרת, קצת אחרת, אבל זה קו מחשבה יותר עתידי.
<ציפי נחשון גליק: אני חושבת שכשנקים הוסטל וכשיהיה לאן להעביר לפה נוכל לקבל בחירום, אבל עדיין אנחנו כן צריכים את ועדת הקבלה ששואלת בסופו של דבר לאן הצעירה חוזרת ואם כן יש לה קורת גג.
<ציפי נחשון גליק: אני חושבת שבהמשך - - -
עאידה תומא סלימאן: לא בעניין של קורת גג, התכוונתי יותר בעניין של הרצון והיכולת של לשתף פעולה ושל - - - כי זה רצון של מסגרת שיקומית יותר מאשר חירומית, לזה התכוונתי.
<ציפי נחשון גליק: גם בחירום כשבאים צריכים לשתף פעולה, כי בסופו של דבר הם לא באים בצו.
<ציפי נחשון גליק: עכשיו אנחנו יכולים להקים הלנות חירום, אחת לצעירים, אחת לצעירות ואחת למסגרת להט"ב בתל אביב, גם שם אתה צריך לרצות לבוא למסגרת, כי זה לא ששולחים אותך בצו.
עאידה תומא סלימאן: לא, לבוא למסגרת זה משהו ולשתף פעולה לשיקום זה משהו אחר.
<ציפי נחשון גליק: אני חושבת שמה שהתכוונה רוני, שאנחנו כאילו חירום, שכדי שמישהי תפיק תועלת מהמסגרת הזאת אנחנו חייבים לדעת מי היא ומה היא ואם יש עליה חוות דעת של פסיכיאטרית שלה או ציבורית, אנחנו חייבים שהמידע הזה יהיה בידינו כדי שנוכל לעזור לה.
<ציפי נחשון גליק: לזה הכוונה שאי אפשר לקבל מעכשיו לעכשיו, כי אין לנו את המידע מי היא בכלל.
עאידה תומא סלימאן: לא התכוונתי בחירומי מעכשיו לעכשיו, התכוונתי יותר במסגרת שעכשיו אפשר ל - - -
<ציפי נחשון גליק: אז זה כן, זה בשעת משבר.
עאידה תומא סלימאן: אתם תרצו לשאול עוד?
מירב בן ארי: אנחנו נעשה סיור?
עאידה תומא סלימאן: אנחנו נעשה סיור.
עאידה תומא סלימאן: רציתי שנסיים ואז נעלה לסיור ונצא.
<ציפי נחשון גליק: רק חברי הכנסת נעלה לסיור, לראות את חדרי הלינה וחדרי טיפול.
<ציפי נחשון גליק: אני רק אומר שני דברים לחדד, מבחינת הצורך שלנו, זה כן שבכל זאת יהיה לנו פסיכיאטר - - -
עאידה תומא סלימאן: אני רשמתי את זה.
נחמן שי: מי הסמכות המקצועית הבכירה ביותר?
נחמן שי: במה הדוקטורט שלך?
<רוני אלרן ברק: עבודה סוציאלית.
נחמן שי: מהי הסמכות המקצועית הבכירה ביותר שמנחה אתכם?
נחמן שי: בייחוד שזה מתקן חדש.
<ציפי נחשון גליק: עד לפני כמה חודשים הייתה אצלי במערכת מפקחת ארצית שהיא מומחית לנפגעות תקיפה מינית.
<ציפי נחשון גליק: בהיעדרה אני ממלאת את מקומה - - -
מירב בן ארי: כאילו שיש לך זמן בכל ה - - -
<רוני אלרן ברק: ציפי מה זה זמינה לי - - -
<ציפי נחשון גליק: אני עושה סדרי עדיפויות.
<ציפי נחשון גליק: אין מה לעשות.
<ציפי נחשון גליק: אני מגדירה את עצמי כמישהי שמבינה בתחום ותהיה לנו מפקחת שהיא ייעודית על המסגרת.
<ציפי נחשון גליק: אנחנו גם בהתייעצות עם מנהלת השירות הסוציאלי בבריאות הנפש במשרד הבריאות שגם מלווה אותנו, בטלפון בעיקר.
<ציפי נחשון גליק: אני רוצה לומר עוד דבר, הנושא הזה שגם נגעתם, אבל לחדד, של התהליך של המוסד לביטוח לאומי, לאשר, וסל שיקום.
<ציפי נחשון גליק: זה יכול לעזור לקבל יותר מהר וביותר קלות מישהי, כי אז נדע שאנחנו יכולים בשלושה-ארבעה חודשים שהיא תהיה פה למצות את הזכויות שלה.
מיכל רוזין: למה בעצם לא מוקמת ועדה בין משרדית לטיפול בנפגעות?
מיכל רוזין: למה לא עושים את הסנכרון הזה?
מיכל רוזין: כאילו זה בסדר שיש ביניכם קשרים כי אתם - - -
<ציפי נחשון גליק: לא, אל"ף, מה זה ועדה בין משרדית?
<ציפי נחשון גליק: אני יושבת קבוע עם חיה ישראלי ורונית דודאי, אני יושבת איתם קבוע בפגישות ולכן מזה אני יודעת יפה מאוד שרונית לא יכולה להרחיב את הבית הטיפולי הזה בחיפה.
<רעות פכטר: השאלה אם אפשר לעשות ועדות ביטוח לאומי שמורכבות רק מנשים.
<ציפי נחשון גליק: אלה המלצות שכבר מוכנות מזמן ש - - -
מיכל רוזין: כן, עשינו פיילוט של מפגשים בתוך מרכזי הסיוע.
<ציפי נחשון גליק: צריך לחזור על זה, מיכל.
מיכל רוזין: יש בעיה קשה.
מיכל רוזין: גם כץ יודע, בלי קשר, דרך אגב, מאוד מעניין אותו נפגעות תקיפה מינית, אבל בוודאי כל הנושא של ועדות רפואיות שעוסקות בנכות וכדומה, הוא הודיע שהוא נכנס לעניין הזה לעומק, כי זו בעיה קשה כשלעצמה הוועדות הרפואיות.
מיכל רוזין: היה פיילוט, אני לא יודעת מה מצבו היום, של פגישות במרכזים, ליווי, להכניס מישהי מתוך המרכזים שתשב בוועדות האלה וכדומה.
מיכל רוזין: עדיין התלונות שמגיעות אליי על ההתייחסות הנוראית - - -
<ציפי נחשון גליק: בכל אופן אלה מסגרות שצריך לטפל בהן חזק, גם סל השיקום וגם הוועדות של הביטוח הלאומי.
מיכל רוזין: סל שיקום, חייבים לעשות איזה חיבור - - -
<ציפי נחשון גליק: אני רוצה להעלות עוד שני רעיונות, לא שלי, שמעתי בדרך לפה רדיו והתראיינה שרית וינו אלעד, על איבגי, אבל היא הזכירה שם שני דברים, כדאי שאולי באמת הוועדה תיקח את זה ותנסה לעשות עם זה משהו.
<ציפי נחשון גליק: הראשון היה דווקא החוק להתיישנות, שאחרי - - -
מיכל רוזין: חמישה.
מיכל רוזין: רק תגידי איזה את רוצה שאני אענה - - -
<ציפי נחשון גליק: זה לנסות בכל זאת לדחוף, שזה לא ייעצר שם.
<ציפי נחשון גליק: ודבר שני שהיא העלתה, רעיון גאוני לדעתי, כמו שיש נאמני טבע - - -
מירב בן ארי: נאמני ניקיון.
<ציפי נחשון גליק: לא יודעת, לפנות לציבור, למיין אנשים שמוכנים להיות נאמני - - - לא יודעת איך היא קראה לזה, אבל אני כבר המצאתי לזה שם, נאמני סביבה בטוחה, למנוע הטרדות.
<ציפי נחשון גליק: בכל מקום עבודה.
<ציפי נחשון גליק: לא רק יושבת ראש הוועדה למעמד האישה - - -
מירב בן ארי: לא, בכל חברה יש לך את אותו אדם - - -
עאידה תומא סלימאן: הממונה.
<ציפי נחשון גליק: לא, חוץ מהממונה, במקום אחד היא יכולה להיות מתוך 400 עובדים, במקום אחר היא יכולה להיות מתוך 2,000 עובדים, אלא באמת לפנות בציבור לנשים טובות ורציניות, להעביר להן איזה שהיא הכשרה ראשונית ולתת להן דחיפה כזאת ואנשים יידעו לפנות אליהן.
עאידה תומא סלימאן: כן ומה יעשו?
מיכל רוזין: כן, ומה יעשו אם יפנו אליהם?
<ציפי נחשון גליק: לחשוף, לחשוף.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להגיד לכם שבאוניברסיטה העברית המרצים והמרצות מתחילים להתארגן עכשיו בנושא הזה, הם מנסים גם להוות תמיכה לכל סטודנטית או חברת סגל שרוצה לחשוף ו - - -
<ציפי נחשון גליק: יפה.
<ציפי נחשון גליק: הנה, משהו כזה.
עאידה תומא סלימאן: השאלה היא אם תפקידם לחשוף, או אם בכל מקום, אני חושבת שאנחנו עדיין לא הגענו למצב שהעלאת המודעות לנושא במקומות העבודה נעשית כמו שצריך.
<ציפי נחשון גליק: אבל זה גם להעלות מודעות.
עאידה תומא סלימאן: זה יכול להיות תהליך, השאלה אם את לא תדעי מה לעשות עם זה אחר כך.
עאידה תומא סלימאן: כאילו אחרי שנותנים להם - - -
<ציפי נחשון גליק: לא, את מתייעצת עם מרכז הסיוע, את מפנה לטיפול.
מיכל רוזין: לא, מי שמייעצת ומתייעצת מבוקר ועד לילה, עם כמויות של מוטרדות, ומה?
<ציפי נחשון גליק: לא, אבל אני חושבת שאם נגיד במקום עבודה שיש שם 100 עובדים ויש חמש נשים נאמנות כאלה, אני מאמינה שזה מרתיע ומונע קודם כל, כי היא גם יכולה לראות.
<ציפי נחשון גליק: אם היא בחדר האוכל, היא רואה מי מטריד את מי והיא נוקטת עמדה, היא אומרת משהו.
נחמן שי: כמו שהיו פעם תשדירי - - - את מתכוונת?
<ציפי נחשון גליק: קודם כל זה - - -
<לילי ירין מלמד: יש בארצות הברית מונח, ממש משתמשים, בכל קמפוס יש את העומדים מהצד, במובן החיובי של המילה, שהם אנשים שהתפקיד שלהם זה להיכנס ולהפריע באמצע, או להתערב, או לעזור למי ש - - -
<ציפי נחשון גליק: עצם זה שזה יהיה זה ימנע המון הטרדות.
עאידה תומא סלימאן: אבל אתן יוצאות מנקודת - - -
מיכל רוזין: אם יהיו הכשרות והדרכות אז כל אחד יעשה את זה אם הוא יראה - - -
<ציפי נחשון גליק: ברור.
עאידה תומא סלימאן: צריך לחשוב על זה.
<ציפי נחשון גליק: שווה להרחיב על זה.
נחמן שי: שיהיו פזורות במקום העבודה כל מיני נשים שיש להם - - -
<ציפי נחשון גליק: בכל מיני מקומות, כן.
עאידה תומא סלימאן: נחמן, אנחנו נצטרך להדריך אותך.
עאידה תומא סלימאן: תאמין לי, יש לך המון מה לעשות בכנסת.
<ציפי נחשון גליק: גם גברים יכולים להיות.
עאידה תומא סלימאן: בכנסת כבר.
נחמן שי: לא, אני שואל, שרית וינו שרה מאוד יפה, זה לא הופך אותה - - -
מירב בן ארי: היא לא שרה בכלל, היא לא זמרת, נחמן.
נחמן שי: היא שרה, אל תלמדי אותי, יש לה - - -
עאידה תומא סלימאן: אני בטוחה שבהיסטוריה של הוועדה הזו הפרוטוקול הזה יירשם ב - - -
נחמן שי: היא שרה וגם שרה יפה.
נחמן שי: אז עכשיו יהיו לנו נשים מומחיות - - -
<ציפי נחשון גליק: וגברים.
נחמן שי: לא חשוב, גברים, נשים, בתוך הארגון, שיילכו עם סמל פה, אני מומחה ל - - -
<ציפי נחשון גליק: נאמן.
עאידה תומא סלימאן: היום הרגתם אותי.
עאידה תומא סלימאן: את מצוינת.
עאידה תומא סלימאן: לכן אני נותנת לך - - -
<ציפי נחשון גליק: המורה עאידה, אם יורשה לי בלשון מליצה, נכנסת היום לכיתה טיפולית.
עאידה תומא סלימאן: אני אתן לכל אחד להתייחס, לכל חבר כנסת וחברת כנסת, אבל ממש קצר.
עאידה תומא סלימאן: דקה.
מירב בן ארי: אני אציין לפרוטוקול שאני שקטה היום, זה חשוב לי.
מירב בן ארי: אני רוצה גם להגיד לכם תודה באמת גם על החשיפה וגם להציג לנו את הנושאים החשובים האלה.
מירב בן ארי: זו פעם ראשונה שלי שאני במקום כזה, אני מאוד מתעסקת בענייני רווחה, עם ציפי ותמר, זה היה מאוד מעניין.
מירב בן ארי: אני לקחתי על עצמי שני דברים, האחד, כבר פניתי לשתי נשים מאוד מאוד רציניות שהיו איתי שנים גם בענייני נשים, ממלכת המדבר, לבוא ולראות אם מתאים לכם כמובן, להעביר איזה שהיא פעילות כאן, משהו נחמד.
עאידה תומא סלימאן: אני שאלתי אם המקום חסום.
מירב בן ארי: אני אתן לך את המייל שלה.
<רון ראובן: שוב, זה המקום להגיד לפרוטוקול, התייחסות לעיר שאנחנו נמצאים בה ובית החולים הקרוב בשמו, זמן טוב להדגיש לפרוטוקול ש - - -
מירב בן ארי: כן, זה אחת.
מירב בן ארי: בית החולים, אפרופו שהתחלת, נעביר לה.
מירב בן ארי: את תנסחי לי מייל, אני לוקחת על עצמי לפנות למנכ"ל קופת החולים כדי לתת להם - - -
עאידה תומא סלימאן: למה לא דרך הוועדה?
מירב בן ארי: איך שאת רוצה, אין בעיה.
מירב בן ארי: או שנפנה למנכ"ל קופת החולים שיהיה להם - - -
עאידה תומא סלימאן: אני בדיוק רציתי ל - - - נעשה את זה ביחד.
עאידה תומא סלימאן: מיכל, רצית להגיד משהו?
מיכל רוזין: כן, רק להגיד באמת כל הכבוד.
מיכל רוזין: ציפי, כל הכבוד, לצוות כל הכבוד, גם אם נאמרו פה הרבה דברי ביקורת, הם במטרה לשפר.
מיכל רוזין: כמי שמלווה את זה שנה יודעת עד כמה מקום כזה היה דרוש ונחוץ וחסר וזה שאנחנו מעלות את הבעיות ואת האתגרים ואת הקשיים זה כדי שנשפר גם את זה וגם נייצר עוד ועוד מענים, כי בסוף כשאנחנו נתקלות באותה אחת שצריכה מענה ואין לנו מענה לתת לה, אין תסכול יותר גדול מזה.
מיכל רוזין: לכן גם אפרופו נאמני הטרדות, כשאני אדע מה לעשות עם כל המוטרדות שפונות אליי אז אולי נמנה נאמני הטרדות, אנחנו יודעות שהסוגיה היא קודם כל חברתית, צריך לטפל בה חברתית.
מירב בן ארי: יש לי משהו להגיד לך, עאידה.
מירב בן ארי: יש לי פה רעיון.
עאידה תומא סלימאן: ברגע שתסיים מיכל.
מירב בן ארי: לא, היא נותנת לי להגיד משפט אחד, כחברה.