GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<הני גני: אין לי הרבה מה לומר, כי סיגי הציגה את הדברים ואת הקשיים שיש לנשים פליטות בישראל.
<הני גני: אבל אני רוצה להגיד דבר אחד על הגברים או הבעלים של הנשים האריתראיות שעוזבים את המדינה בלי לדאוג לאישה והנשים הופכות להיות חד הוריות והאחריות על הילדים היא עליהן, לפעמים יש להן ילד אחד או יותר וזה מאוד קשה להיות אחראים עליהם.
<הני גני: אתם צריכים לעזור לנו, לעצור את הגברים האלה לפני שהם עוזבים את המדינה.
<הני גני: תודה, אני מקווה שאתם תיתנו לנו את האפשרויות לדבר כך ולבקר את המרכז שלנו שוב.
<הני גני: ותודה שבאתם .
עאידה תומא סלימאן: בת כמה את?
<הני גני: באפריל אני אהיה בת 26.
עאידה תומא סלימאן: כמה זמן את כבר פה?
<הני גני: ארבע שנים וכמה חודשים.
מירב בן ארי: את נשואה?
<הני גני: אני נשואה, יש לי תינוקת, בת שנתיים ושישה חודשים.
מירב בן ארי: והבעל שלך פה?
<הני גני: כן, הוא איתי, אבל יש הרבה נשים שבאות למרכז ש - - - זו בעיה גדולה.
<קריאה: כמות האמהות החד הוריות עולה, משום שמשרד הפנים לא שואל את הגברים שעוזבים אם יש להם אישה או ילדים, ולגברים יש אפשרות לעזוב את האישה בלי להגיד לאף אחד, הוא לוקח את כל הכסף, כך שהאישה נשארת חסרת כול.
<קריאה: זה חשוב לדעת על הסבל של הנשים.
עאידה תומא סלימאן: אתן קתוליות?
<קריאה: אורתודוקסיות.
עאידה תומא סלימאן: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) אני שואלת, כי זה משאיר אותן גם בלי לדעת מה המצב שלהן, היא לא גרושה, היא עדיין נשואה.
<הני גני: לא, יש הרבה נשים שבאות לכאן, אנחנו שומעים את מה שעבר עליהן, את הקשיים שלהן, אנחנו לא יכולים לעשות כלום, אבל לפחות אנחנו מסייעים להם מורלית.
עאידה תומא סלימאן: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) לא, אני יודעת, אני מתכוונת לעובדה שגברים נשואים עוזבים והאישה לא יודעת גם מה המעמד שלה, במיוחד בחברה שהיא דתית.
<הני גני: הן יודעות כשהן מגיעות לחדש את הוויזה שלהם, ואז ממשרד הפנים אומרים להם 'הבעל שלכן עזב את המדינה', זה ממש ככה.
<אורית מרום: אבל כך או כך אין אכיפה בנושא של מזונות, כלומר גם כשהגבר עוזב הן לא זכאיות, אין שום מנגנון של אכיפה שהן תקבלנה את המזונות.
עאידה תומא סלימאן: לא, אני שאלתי לא בקטע של מזונות.
עאידה תומא סלימאן: אני שמתי לב שרובן הולכות עם צלב, כלומר זאת חברה שעדיין הדת משחקת תפקיד אצלם ואז כשהוא קם ועוזב את אשתו, היא בעצם לא יודעת אם היא גרושה או לא גרושה, היא לא יכולה להתחיל חיים חדשים, היא - - - כמו עגונה במקרה הזה.
<אורית מרום: נכון.
<יסמין קונפינו: יש עוד עניין שהוא מאוד חשוב בהקשר הזה ספציפית, לפי מה שהבנתי אין רישום של הגבר כאבי הילד או אבי הילדים ואז הרבה יותר קל להתגרש מבלי שזה ייחשב חטיפה, מבחינת המשפט הבינלאומי, כי משרד הפנים לא יודע שמדובר באבא של הילדים, אז הוא יכול או לגרש או לחילופין - - -
עאידה תומא סלימאן: למה הוא לא רשום כאבא?
<קריאה: כי משרד הפנים מסרב לרשום אותו כאבא, למרות שהחוק מחייב.
<קריאה: למרות שהעתירות כבר מחייבות עדיין משרד הפנים מסרב לרשום.
<אורית מרום: אחד מהנושאים שרצינו להעלות כעת, יש לנו כאן את ראווה שרוצה להעיד בפנינו על הסיפור המאוד קשה שלה, זה הנושא של קורבנות עינויים, ניצולות מחנות העינויים בסיני.
<אורית מרום: הוועדה הרבה פעמים דנה בקורבנות הסחר המוכרים, ההנחה היא היום, יסמין אולי תעדכן אותי, שעד היום הוכרו בקרב מבקשי ומבקשות מקלט מאריתריאה כ-250 איש, העניין הוא שיש עוד אלפים של ניצולי מחנות ועינויים שלא הוכרו כקורבנות סחר, אפילו לא עברו בתהליך, הם לא נמצאים תחת ההגדרה המשפטית, אבל לפעמים הסיפורים שלהם לא פחות קשים.
<אורית מרום: היום הפוקוס הוא על נשים, יש פה אלפי נשים שהן ניצולות הגיהינום המחריד הזה שקרה בסיני ולנשים האלה אין שום מענה.
<אורית מרום: זאת אומרת אם הן אמהות אז אולי הן תקבלנה את הסיוע ששמענו קצת ממסיל"ה, אבל כקורבנות סיני, כניצולות עינויים, אין להן שום מענה.
<אורית מרום: היום חצי המשרה שיש לנו באס"ף זה הטיפה בים שישנה גם לגברים וגם לנשים.
<אורית מרום: ראווה נמצאת בקבוצת התמיכה שלנו והיא רוצה לספר בכמה מילים את הסיפור שלה.
עאידה תומא סלימאן: מה המשמעות של השם שלך?
<ראווה-שוהה: אני נביאה בעברית.
עאידה תומא סלימאן: השמות נשמעים כמו השמות שלנו.
<ראווה-שוהה: (מדברת בשפה זרה).
<מתורגמנית: השם שלי ראווה ואני בת 24.
<מתורגמנית: מהתחלה לא הייתה לי כוונה לבוא לפה, לא רציתי לבוא לישראל, הייתי בדרך ללוב.
<מתורגמנית: אחרי זה חטפו אותנו לסיני.
<מתורגמנית: בסיני הייתי שלושה חודשים וזה היה מאוד מזעזע וקשה מאוד.
<מתורגמנית: ממה שעברנו, עברנו אונס, אתה לא יודע מי אונס אותך, כל אחד בא ואונס אותך.
<מתורגמנית: אנחנו כל הזמן ערומות ושורפים אותנו גם באש.
<מתורגמנית: מי שהיה שם בעל הבית רצה להתחתן איתה והיא לא הסכימה והוא היה עושה הרבה דברים.
<מתורגמנית: היו נותנים לה עונש בגלל שהיה הדוד שלה והם רצו שהוא יעשה איתה מין.
<מתורגמנית: הם היו מכריחים אותה כל הזמן שהיא תעשה את זה איתו והיא לא הייתה מסכימה אז הם היו נותנים לה עונש.
<מתורגמנית: זה היה מאוד קשה והם רצו גם להרוג אותה.
<מתורגמנית: הבחור שרצה להתחתן איתה, בגלל שהוא אהב אותה הוא כל הזמן הגן עליה שלא יהרוג אותה, אבל הוא רצה שהיא תשלם הרבה כסף ושתצא בגלל שהיא לא הסכימה להתחתן איתו.
<מתורגמנית: היד שלה נשברה והם קשרו אותה למעלה.
<מתורגמנית: היו מחשמלים אותה והיו קושרים אותה גם ברגל.
<מתורגמנית: שלושה חודשים הייתי שם ושלושה חודשים לא ראיתי בעיניים, כל הזמן הן היו קשורות ככה.
<מתורגמנית: אני לא יודעת מי מרביץ לי, מי עושה לה, מי נוגע בגוף שלה, היא קשורה כל הזמן.
<מתורגמנית: הם עשו להם גם אש ברגליים, שרפו אותם.
<מתורגמנית: ואז אחרי שהיא שילמה 35,000 דולר הם רצו עוד למכור אותה לאנשים אחרים ואז האנשים שרצו למכור אותה היו שומרים ביום, האנשים שקיבלו את הכסף היו שומרים בלילה ואז האנשים האלה ששמרו בלילה הבריחו אותה בלילה.
<מתורגמנית: אני הגעתי לישראל, לא ראיתי שום פתרון, מישראל לא קיבלתי כלום, אף אחד לא עזר לי.
<מתורגמנית: הם בחרו כמה מהבנות שם, רצו לקחת להם כליות והיא הייתה אחת מהבנות שהיו צריכים לקחת לה את הכליות, עשו לה זריקת הרדמה, היא לא יודעת מתי עשו לה את הזריקה, היא לא יודעת מה עשו.
<מתורגמנית: היא לא יודעת.
<מתורגמנית: אני אומרת תודה לאל שהגעתי אולי קצת לארץ של בני אדם, קצת, אחרי מה שעברתי.
מירב בן ארי: איך היא הגיעה לישראל?
<מתורגמנית: האנשים ששמרו בלילה, הם הבריחו אותה, כי הם קיבלו את הכסף, את ה-35,000 דולר.
<אורית מרום: פדו אותה ב-35,000 דולר.
מירב בן ארי: מאיפה הכסף?
<אורית מרום: מה שגייסו, כל האלפים שהיו שם גייסו כספים מכל הגולה האריתראית.
<סיגי גבריוט: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) זה הרבה כסף, הם ביקשו מהם להתקשר למשפחות ולבקש מהן.
<סיגי גבריוט: המשפחות מכרו את הבתים שלהם ועשו הכול כדי לאסוף כסף, זה לא קל, 35,000 דולר זה לא כסף קל.
<סיגי גבריוט: הם ביקשו מאלה שבישראל, אלה שבאירופה, הם אספו, הם ביקשו עזרה ואספו כדי להציל את החיים שלה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאין הרבה מה להגיד.
עאידה תומא סלימאן: היא אישה אמיצה שהיא שרדה, אבל זה מאוד כואב לדעת שאחרי סיפור כל כך קשה אני מבינה שהיא לא זוהתה או לא הכירו בה כנפגעת עינויים?
<יסמין קונפינו: לצערי הרב, שוב, אני גורם טיפולי, אני גם משפטנית, אבל החוק היבש, ההגדרות שלו הן מאוד מאוד מסוימות והן נתונות לפרשנות עד גבול מסוים.
<יסמין קונפינו: הסיוע המשפטי, שהוא זה שמנסה לזהות או לסייע לאותם מקרים להגיע למשטרה לצורך זיהוי, בעצם נצמד לסיפור שאותם אנשים מספרים.
<יסמין קונפינו: לצערנו הרב, מהניסיון שלנו, יש אנשים שעברו עינויים מאוד מאוד קשים, חלקנו לפחות ממשפחות עם עבר של ניצולי שואה, והסיפורים האלה מפגישים אותנו עם סיפורים אישיים שלנו ויחד עם זאת הם לא ביצעו איזה שהן מטלות, כלומר שירותים מסוימים במסגרת אותם עינויים שהם עברו, אני לא מדברת על הסיפור הזה ספציפית, את הסיפור הזה ספציפית אנחנו נבדוק איך הוא נדחק, אנחנו כן ננסה לראות אם יש אפשרות להכיר בה כקורבן, אבל הרבה סיפורים אחרים, שאם היא עברה, ואני לא כל כך רוצה בפורום הזה לשתף על החוק היבש או על המגבלות שלו, אונס רק מספר בודד של פעמים אז זה לא הופך להיות מתן שירותי מין ואז נורא קשה לזהות כקורבן עבדות או קורבן סחר.
<הדס צוקרט: מבחינה משפטית צריך להיות יסוד של עבודות כפייה ולא רק עינויים לשם העינויים עצמם.
עאידה תומא סלימאן: אבל לקשור בן אדם ול - - -
<הדס צוקרט: זה לא סחר, זה עינוי.
<טלי אהרנטל: הברוֹך הוא יותר גדול, שהיום למדינה אין מנגנון רשמי לזיהוי של קורבנות סחר.
<טלי אהרנטל: זאת אומרת היחידים שעוסקים בזיהוי של קורבנות סחר הם ארגוני הסיוע שכמובן לא מוכשרים לכך בשום צורה שהיא ויתרה מכך, גם מי שלא עומדת בתנאים של הכרה כקורבן סחר והיא רק, במרכאות, ניצולת עינויים, לא זכאית לשום שירותים כיום.
<מיכל פינצ'וק: אני חושבת שזה מה שחשוב לומר, זו הזוועה הגדולה.
<מיכל פינצ'וק: זאת אומרת שבסופו של דבר רק כ-250-300, לא חשוב מספרים, מעטים מוכרים כקורבנות סחר.
עאידה תומא סלימאן: זה גם מנגנון שליטה תקציבית.
<מיכל פינצ'וק: בסופו של דבר ברגע שאתה לא מוכר אתה בעצם לא זכאי לכלום.
עאידה תומא סלימאן: אתה לא מקבל שום דבר.
<מיכל פינצ'וק: ואישה במצב כזה לא מקבלת שום תמיכה.
מירב בן ארי: מה היא עושה היום?
<ראווה-שוהה: מה זה אומר?
מירב בן ארי: היא עובדת?
<מתורגמנית: אני לא עובדת הרבה בגלל המכות שהיא קיבלה בגב, יש לה כאבים תמיד, ויש לה גם בבטן, בגלל זה היא לא עובדת הרבה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא שואלים כי היא חייבת לעבוד, אנחנו פשוט שואלות מדאגה, איך היא מסתדרת.
מירב בן ארי: איך היא מסתדרת?
מירב בן ארי: יש לה מישהו מהמשפחה?
<סיגי גבריוט: יש לה בעל עם ילד.
מירב בן ארי: היא התחתנה פה בישראל?
<סיגי גבריוט: כן.
עאידה תומא סלימאן: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) אני רוצה להגיד שני דברים.
עאידה תומא סלימאן: זה ידוע בכל העולם שבדרך כלל נשים וילדים הם הכי פגיעים במצבים של קונפליקט או במצבים של פליטוּת.
עאידה תומא סלימאן: רוב הפליטים בעולם הם נשים וילדים, זה ידוע.
עאידה תומא סלימאן: זה ידוע סטטיסטית, אבל זה לא מובן כמה סבל קשור לפליטות, בלהפוך להיות פליט.
עאידה תומא סלימאן: כמי שעובדת עם פליטים, לפני שנבחרתי לכנסת הייתי שנתיים עם נשים פליטות מסוריה ואני יודע את הסיפורים האלה, אני שמעתי זאת במשך שנתיים ואני שמעתי איך נשים צעירות היו צריכות לשלם כדי להשתחרר ממחנות הפליטים, הן היו צריכות להתחתן כילדות צעירות, כדי להיות מוגנות מכל מה שקורה מסביב.
עאידה תומא סלימאן: כך שאני כן מבינה על מה אתן מדברות, אבל אני רוצה לומר שזה גם ידוע שאם חברה של פליטים שרדה ובנתה את עצמה מחדש זה היה על ידי נשים.
עאידה תומא סלימאן: הנשים הן הכי פגיעות, אבל הן גם הכי חזקות, הגברים לא לקחו אחריות כאשר נקלעו למצב של פליטות והנשים תפסו שליטה כאמהות ומפרנסות ואלה שמגנות על הילדים ואני יודעת שיש לכן הרבה מה לעשות.
עאידה תומא סלימאן: אז אם אתן אומרות 'עזרו לנו', תגידו לנו ספציפית מה אתן צריכות.
עאידה תומא סלימאן: אל תגידו 'עזרו לנו', ספרו לנו מה אתן צריכות בדיוק.
עאידה תומא סלימאן: אני לא אומרת את זה משום שאני מבטיחה שאנחנו נוכל להיענות לכל מה שאתן צריכות, זה לא תמיד תלוי בנו, אבל אנחנו יכולים להשתמש בכוח שיש לנו במטרה לסייע לנשים הנפלאות האלה שעובדות איתכן.
עאידה תומא סלימאן: אז בבקשה, מה אתן צריכות ספציפית.
עאידה תומא סלימאן: כשמשרד הפנים לא רושם את הילד בשם אביו כשאתן אומרות 'זה האבא', בשבילי זה לא מובן.
עאידה תומא סלימאן: הנשים הישראליות היהודיות ואפילו הערביות, כשאני הלכתי ללדת את הילד שלי אני אמרתי 'זה האבא' והוא אמר 'כן, אני האבא' וכך זה נרשם.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה מספיק לשם כך.
עאידה תומא סלימאן: אז בבקשה, תגידו לנו בדיוק, אני אומרת את זה כי יש גם נשים אחרות, הנשים הפלסטינאיות, שאין להן סטטוס במדינה הזאת ואני גיליתי שיש להן את אותה בעיה של רישום הילדים.
עאידה תומא סלימאן: יש להן את אותה הבעיה, שהאבות לא נרשמים.
עאידה תומא סלימאן: אז בבקשה, מה אתן צריכות.
<הני גני: כשבאתי לרשום את הילד הם נתנו את הוויזה - - - הדבר השני הוא, כשהם נותנים להם את האישור לצאת מהארץ, הם צריכים לשאול אותם - - - זה מה שאנחנו צריכות.
עאידה תומא סלימאן: הנישואים שלכם לא רשומים?
<הני גני: אנחנו רשומות, אבל בגלל שהם יכולים לעזוב את המדינה, הם לא - - - הם רק מאפשרים להם לעזוב את הארץ.
<הני גני: הדבר השני, אני חושבת שאם אתם יכולים לתת להן את האפשרות לקבל סיוע מהרשויות כחד הוריות.
<הני גני: זה דבר מאוד חשוב.
<סיגי גבריוט: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) יש פה הרבה שירותים בישראל, אנחנו לא מקבלות שום דבר מהמדינה, ואנחנו זקוקים לשירותי הרווחה סוציאליים.
<סיגי גבריוט: זה מאוד חשוב לנו.
<סיגי גבריוט: ולנשים שהן חד הוריות, למרות שהן מקבלות סיוע מאס"ף, זה לא מספיק, האמהות חד הוריות, כמו שאמרתי קודם, מספרן עולה, כך שהן זקוקות לסיוע סוציאלי ולשירותי בריאות.
<סיגי גבריוט: כשהילד חולה או האמא חולה, אין לה את היכולת לשלם על זה, כך שהיא לא יכולה לקבל טיפול.
עאידה תומא סלימאן: הילדים זכאים לשירות בריאות?
<אורית מרום: יש הסדר מיוחד, אבל הוא וולונטרי, רק הורים שיש להם את המודעות ו-240 שקל בחודש לבטח את הילדים שלהם אז הם מבטחים, אבל הוא וולונטרי.
<הדס צוקרט: או שהם גרים ליד סניף של מאוחדת, כי אם אין סניף מאוחדת, למשל חסרי מעמד בערד, שאין קופת חולים מאוחדת, אין מה לעשות.
עאידה תומא סלימאן: זה הסדר רק עם מאוחדת?
<אורית מרום: רוב הילדים מבקשי המקלט לא מבוטחים.
<קריאה: גם אין להן אפשרות לעשות הוראת קבע וזה הופך את כל הפרוצדורה להרבה יותר מעיקה, צריך להגיע פיזית.
<אורית מרום: הם צריכים להגיע כל חודש ולשלם.
<אורית מרום: אנחנו רצינו לגעת בעוד נושא שמאוד מתקשר.
<אורית מרום: הרבה פעמים המצוקה של החד הוריות, של ניצולות סיני, מביאה, כאסטרטגיה של הישרדות לזנות.
<אורית מרום: רצינו לשים את הפוקוס על זנות בקהילה האריתראית גם באמצעות צליל וגם מיעל גור ממרפאת לוינסקי שתוכלנה שתיהן לשפוך קצת אור על הנושא הזה, שהוא מאוד מאוד קשה.
<צליל לוטם: אני צליל לוטם ממרכז התמיכה של מבקשי מקלט וחסרי מעמד של הוועד למלחמה באיידס.
<צליל לוטם: הדבר הראשון שאני אגיד זה שאיסוף המידע שרק בתקופה הממש אחרונה אנחנו מתחילים ללמוד ולהבין יותר, זה נעשה גם במוקד של דרום תל אביב, עיקר האיסוף היה מגיע משיתוף פעולה של מרפאת לוינסקי, שבגלל שמרפאת לוינסקי מוציאה ניידת - - -
מירב בן ארי: היינו איתם ועם הניידת.
<צליל לוטם: בעצם המידע היחידי שיש לנו היום על זנות בקהילה מגיע מתוך העבודה של הניידת, הניידת עצמה ומגשרת קהילתית שלנו, מהקהילה האריתראית, שלצערי לא יכלה להגיע היום.
<צליל לוטם: המחקר או הידע הגיע ומגיע עדיין משם ושני הדברים העיקריים שאני אגיד, שהם בעיקר מאוד חשובים בשביל להבין את התופעה של זנות בקהילה האריתראית של מבקשות מקלט, זה שהיא לא דומה לתופעת הזנות הישראלית בשני דברים עיקריים, אחת, היא לא מדוברת באותה שפה, ושתיים, הנראות שלהם מאוד מאוד שונה.
<צליל לוטם: אני אתחיל מהנראוּת, כי זה לא הזנות שמאופיינת על ידי זנות רחוב, זה זנות שנעשית בעיקר על ידי תיווך של סרסורים, שעיקר המוקדים הם בברים שמופעלים בתוך קהילת מבקשי המקלט, בעיקר בדרום תל אביב, באזור נווה שאנן.
<צליל לוטם: צריך להגיד שהנשים עובדות בתוך הברים האלה ולכן גם המילה זונה לא כל כך מוכרת או לא כל כך מדוברת בשפה ובתרבות.
<צליל לוטם: כשמדברים על נשים שעוסקות בזנות בתוך קהילת מבקשי המקלט הרבה פעמים שומעות את המונח נשים שעובדות בברים ומכאן אפשר להניח, או למדנו להסיק שרוב הנשים שאנחנו רואות, שנמצאות בברים בשעות הלילה, שהן עוסקות גם בזנות.
<צליל לוטם: הן עובדות גם בתור ברמניות או מלצריות בתוך הברים ולאחר שהבר נסגר הן בדרך כלל נלקחות עם צרכני זנות או עם הסרסורים שלהן למקומות אחרים.
<צליל לוטם: ושוב, הצריכה של הזנות עצמה לא נעשית ברחוב או בבר, היא בדרך כלל נעשית או בדירה של לקוח או של צרכן הזנות או באיזה שהוא בית מלון או חדר להשכרה.
<צליל לוטם: כרגע עוד לא הצלחנו לאתר את המוקדים הספציפיים שאליהם הנשים האלה נלקחות.
<צליל לוטם: דבר שני, התיווך.
<צליל לוטם: שוב, התיווך נעשה אך ורק על ידי סרסורים, אין באמת מפגש ישיר בין הלקוח לאישה שעוסקת בזנות, אלא דרך גורם שלישי שזה הסרסור.
<צליל לוטם: אני חייבת להגיד שאחד הדברים שאנחנו מזהים ולומדים זה שחלק ניכר מהנשים שעוסקות בזנות זה אמהות חד הוריות שבשל צורך כלכלי הדבר היחידי שהן מצליחות לכלכל את עצמן זה דרך הירידה או ההידרדרות לעולם הזנות.
<צליל לוטם: זה משתי סיבות עיקריות, התשלום הוא במזומן ולא צריך ויזה, לפעמים להרבה נשים אין ויזה בתוקף, הן לא יכולות לעבוד במקום מוסדר, והן באמת מגיעות בלית ברירה לעולם הזנות.
<צליל לוטם: יעל, היית רוצה להוסיף?
<יעל גור: אני אוסיף עוד כמה דברים.
<יעל גור: קודם כל אני מסכימה עם מה שאמרת, למעט העובדה שזה נורא שונה מזנות של נשים אחרות וזה לא, זה מאוד מאוד דומה, לצערי.
<יעל גור: גם נשים ישראליות בזנות, יהודיות או ערביות, הן נשים חד הוריות, גם אצלן, כמו אצל הנשים האריתראיות, זה אות קלון מאוד רציני, הן מתויגות ומנודות ומאוד קשה להן ליצור קשר.
<יעל גור: לאחרונה חמש נשים מתוך קבוצה שאנחנו מיפינו של קרוב ל-50 נשים הצליחו להתחתן ועבורן זו הקלה מאוד גדולה שהן נישאו, כי זה אפשר להן לצאת מהזנות, אבל עבור רוב הנשים זה לא המצב.
<יעל גור: הילדים לא אצלן בבית, או שהרווחה לקחה אותם או שהם בגנים כאלה שהן יכולות לראות את הילדים, פשוט כי אין להן אפשרות אחרת, פעם בשבועיים או פעם בחודש, הגנים הפחות מטפחים שיש כאן בתל אביב.
<יעל גור: אני אגיד גם שהנשים לא מועסקות רק באזור בתי הבושת, זה לא בתי בושת, זה כאילו פאבים כאלה, אבל מבחינתי זה בית בושת לכל דבר, גם אם שותים בו אלכוהול ומשלמים בשביל סקס זה בית בושת, הן מועסקות גם בבתי בושת מחוץ לתל אביב.
<יעל גור: אנחנו פגשנו שלוש נשים בראשון לציון בדירות דיסקרטיות.
<יעל גור: הן לא אתיופיות, הן נשים אריתראיות שהגיעו לשם כי זה מקום שמאפשר להן אולי איזה שהן תנאים אחרים ופחות מפגש עם הקהילה האריתראית אז זה מצליח להיות יותר סודי עבורן.
<יעל גור: נגיד שהלקוחות, הגברים שמשתמשים בנשים אריתראיות בזנות הם ישראלים, יהודים, ערבים, אבל לא מהקהילה האריתראית, כלומר גברים אריתראים שהולכים לצרוך זנות בדרך כלל צורכים זנות מנשים ישראליות.
<יעל גור: יש עוד פן אחד אפל במיוחד בתופעה הזאת, זה שיש גברים אריתראים בזנות.
<יעל גור: גם זה יש.
<יעל גור: זה התחיל מזה.
<יעל גור: לפני שלוש-ארבע שנים בעיקר ראינו גברים, אמנם מעטים, ארבעה או חמישה, אבל לא ראינו נשים.
<יעל גור: התופעה של נשים אריתראיות בזנות זה משהו של השנה-שנתיים אחרונות.
<יעל גור: כלומר, כמו שהגדרת, צליל או אורית, זה מוצא אחרון מפני רעב אצל חלק גדול מהן.
<יעל גור: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) אני רוצה לתמוך בדברים שאת אמרת, שאין שירותים סוציאליים לנשים האלה או לגברים האלה, משום שמקלט מעגן לא יכול לתת טיפול לאנשים האלה כי הן לא נכללות בתוך חוק קורבנות סחר וסלעית הוא גם לא המקום בשבילם כי הן לא ישראליות.
<יעל גור: השירות היחיד שהן מקבלות זה מכאן, מהמרכז הזה, מאס"ף, מהוועד למלחמה באיידס וממרפאת לוינסקי ושום דבר מהשירותים האלה הוא לא מקלט, שזה הדבר שנשים וגברים אלה מאוד צריכים.
<יעל גור: אני מכירה שני גברים שהגיעו לזנות, הם גברים ביום ונשים בלילה, הם סובלים מאלימות רבה ומנידוי של הקהילה האריתראית והחיים שלהם נוראיים.
<יעל גור: אין שירות בישראל בשבילם.
<צליל לוטם: אני רוצה להוסיף דבר אחרון על הפן של כל עניין האלימות שיעל התחילה לדבר עליו.
<צליל לוטם: זה לא חדש שנשים שעוסקות בזנות סובלות מהרבה אלימות ואני חושבת שאחד הסיפורים שממש קרה לאחרונה היה בספטמבר האחרון, ב-2015, שאישה נרצחה על ידי בן הזוג שלה בגלל שהיא עסקה בזנות.
<צליל לוטם: זה קרה ממש קרוב לכאן.
<צליל לוטם: זו דוגמה אחת מני רבות של נשים שסובלות מאלימות מאוד מאוד קשה, נשים בכלל, אבל גם נשים שעוסקות בזנות.
<אשלי דרחיל: אני עובדת סוציאלית באס"ף, אני מנהלת את התחום לניצולי עינויים וקורבנות סחר ואני רק רציתי להוסיף, כי ביקשת לדעת מה אנחנו צריכות.
<אשלי דרחיל: נגיד רק בקבוצת התמיכה שלנו, ביקשנו שהיא תבוא לדבר, כי היא אומרת שחלק מהדברים שעוזרים לה לחיות עם המצב שלה זה לדבר ולספר את הסיפור, אבל רוב הנשים שאני רואה יום יום לא יכולות כמוה והן לא חזקות כמוה.
<אשלי דרחיל: מה שאני רואה ושיהיה ברור לכם גם, שאנחנו צריכים זה זיהוי והכרה לקורבנות עינויים.
<אשלי דרחיל: יש את זה לפי פרוטוקול איסטנבול ולפי החוק הבינלאומי, אז זה מה שאנחנו צריכים.
עאידה תומא סלימאן: עד כמה שידוע לי המדינה עוד לא חתמה על פרוטוקול איסטנבול.
עאידה תומא סלימאן: זה אחד הנושאים שאולי זה לא משנה הרבה, המדינה חתמה על 1325 ועוד לא נבנתה שום תכנית בנושא הזה, אבל זה מספק איזה שהוא רקע שאפשר להסתמך עליו במאבק שלנו.
מירב בן ארי: תודה לראווה ששיתפה אותנו, זה היה מאוד קשה, לכולם פה.
מירב בן ארי: חשוב לי שהיא תדע שאנחנו שומעים את הדברים שלה ואנחנו מקשיבות לה.
מירב בן ארי: אז קודם כל תודה.
מירב בן ארי: וגם לכן, שהכנסתן אותנו לפה ושיתפתן אותנו בעולם.
מירב בן ארי: אני מאוד מקווה שכשנקיים את הדיון החשוב בכנסת תבואו ותדברו.
מירב בן ארי: אמרת שאת רוצה לראות אותנו כאן, אז אני מאוד אשמח אם אתן תבואו לשם.
מירב בן ארי: אנחנו נזמין אתכן, את יכולה להיות בטוחה, כי אני חושבת שכששומעים אתכן אי אפשר להישאר אדישים.
מירב בן ארי: ואני רוצה לראות את משרדי הממשלה יושבים שם ומגיבים.
מירב בן ארי: אני יכולה לתת לך דוגמה אחת.
מירב בן ארי: יש לי ועדה שלי שמתעסקת בחסרי בית צעירים וכל הזמן דיברתי ודיברתי ודיברתי ובסוף הגיע אותו חסר בית צעיר והוא מספר על כמה שהוא משתדל לחיות וכמה שהוא לא חלש, הוא חזק למרות שהוא גר ברחוב.
מירב בן ארי: אין יותר אמיתי מסיפור, לכן זה באמת חשוב.
מירב בן ארי: אני אגיד עוד מילה אחת לסיום.
מירב בן ארי: אני רוצה להגיד תודה לכל מי שיושב פה.
מירב בן ארי: זה לא מספיק, נכון, צריך לעשות עוד, באמת אם בילדים התחיל שינוי, בנשים אנחנו עדיין עדיין רחוק מאוד ובשביל זה אנחנו כאן.
מירב בן ארי: אני לא יודעת מתי הייתה כאן יושבת ראש הוועדה למעמד האישה וישבה כאן, אני תמיד נותנת לה מחמאות, אבל באמת באמת לשבת פה, בשבע וחצי בערב, היא עוד גרה בעכו, אני פה בעיר, אז זה לא נורא, אבל לשבת ולשמוע ולהקשיב לכן, אז באמת אני רוצה להגיד תודה לכולן.
מירב בן ארי: אני רואה את כולכן, שלכולן יש פה מטרה אחת והמטרה היא לעזור לכן.
מירב בן ארי: אז למרות כל מה שעברת ולמרות הקשיים הרבים חשוב להסתכל על מה שכל מי שנמצא כאן, והרוב כאן ישראליות בעיקר, שהן באמת מגויסות ובמינימום תנאים ועם משכורות על הפנים, לא נמוכות, אני יודעת, כי לפני שהגעתי לכנסת באתי מפה, אני באמת רוצה להגיד לכם תודה.
מירב בן ארי: אני חושבת שאנחנו צריכים לעשות, בקטע של הנשים אנחנו ממש, לא האמנתי עד כמה אנחנו בחוסר.
מירב בן ארי: אז אני מאוד מודה לכן שאירחתן אותנו כאן ואני מודה לכל מי שהגיע מהמשרדים להיות איתנו בסיור החשוב הזה, ממש ריגשתן אותנו וגם למדנו היום וזה הכי חשוב.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו עובדות הרבה ביחד ולכל הסיורים שאני יוצאת תמיד מירב נמצאת וכנראה התחלנו כל כך להבין אחת את השנייה שהיא יכולה לדבר ואני יכולה להסכים ואני יכולה לדבר ואז היא תסכים.
עאידה תומא סלימאן: אז אני מסכימה קודם כל לכל מה שאמרה מירב.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהסיור הזה פקח את עינינו לראות אזור חשוך בתוך המדינה ואני חושבת שלמרות כל העשייה הטובה שנעשית על ידי נשים אמיצות שלקחו על עצמן את האחריות ואת המעט שיכולנו להשיג מהמדינה, אני חושבת שמה שלא מבינים עדיין במדינת ישראל, שאם נתעלם מהבעיה הזו זה לא יפתור אותה, להיפך, אנחנו נשלם יותר ביותר עליה.
עאידה תומא סלימאן: כל הדרך לפה אני דיברתי עם נשים ואני אמרתי, אם מטפלים באישה שסובלת מאלימות בתחילת הדרך זה הרבה יותר זול למדינה, אפילו מהכיוון האינטרסנטי לגמרי.
עאידה תומא סלימאן: אני לא אדבר על העניין האנושי, כי אי אפשר לנטוע גישות אנושיות רק בפוליטיקה, אפילו מהכיוון האינטרסנטי של מה הוא האינטרס של המדינה בעניין טיפול בנשים ובילדים ובגברים מבקשי מקלט, זה יותר זול להתחיל לטפל בבעיה בתחילת הדרך מאשר עד שמסתבכים ועד שהיא נעשית יותר ויותר קשה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאי אפשר גם להתעלם מהעובדה שבלתי מתקבל על הדעת לא לראות את מבקשי המקלט ומבקשות המקלט כחלק מהאנושות שהם שווים לנו.
עאידה תומא סלימאן: שווים לכולנו.
עאידה תומא סלימאן: יחס כזה שהוא מתנשא, יחס שהוא מתעלם, יחס שלא רואה את הצרכים בעיניי הוא עוול שלא נסלח וחייבים לשנות את זה.
עאידה תומא סלימאן: אם יש לנו מטרה, כולם צוחקים עליי לפעמים כשאני מדברת, חברי כנסת אמורים לחוקק ולבקר מדיניות, אני, לצערי הרב, עדיין מבינה שחלק מהתפקיד שלי זה לשנות ולשנות באמת, לעומק, את הגישות שקיימות.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו היום למדנו הרבה, יש דברים שאפשר לחכות עד שהשינוי המהותי יקרה, אבל יש דברים שאי אפשר לסבול אותם ולשתוק עליהם.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו כבר עשינו דיבורים עם חברת הכנסת קארין אלהרר, יושבת ראש הוועדה לביקורת המדינה, תתקיים ועדה משותפת בקרוב של הוועדה לקידום מעמד האישה עם הוועדה לביקורת המדינה, אנחנו נזמין את כל הגורמים של המשרדים השונים שאמורים לטפל בבעיות האלה, כל מי שעוסקת בנושא הזה ומטפלת ונותנת שירותים תהיה מוזמנת להגיע וכמובן כמובן לפני כולם יהיו שם הנשים האמיצות האלה שלוקחות על עצמן את כל המאבק הזה.
עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להגיד לכן, יש פתגם שעברית שאומר שהמכה שלא הורגת אותך רק מחשלת אותך.
עאידה תומא סלימאן: אני תמיד האמנתי בכוחות שיש לנשים ואני תמיד מאמינה ועצם העובדה שבניתם לכם את הבית הזה זה כבר מעיד.
עאידה תומא סלימאן: תצליחו ואנחנו נהיה לצדכן.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו גם נתחיל לדבר עם המשרדים כדי לנסות להגיע לישיבה כבר עם משהו התחלתי.
עאידה תומא סלימאן: תודה שקיבלתם אותנו וכנראה ארגנתם לנו יום עשיר.
<רפי ביאר: יש לכם תכנית יפה.
<רפי ביאר: אני מאוד שמח שאתם פה איתנו.
<רפי ביאר: הספקתם לעשות סבב היכרות או עוד לא?
<רינה אסולין: אנחנו לקראת סיום.
<רינה אסולין: אני רינה אסולין, אני מנהלת הסיעוד בחטיבת השירות האמבולטורי ופנימיות-על ואני גם חברה בוועדה לקידום מעמד האישה, הצטרפתי השנה.
עאידה תומא סלימאן: פה בבית החולים?
<רינה אסולין: כן.
<רינה אסולין: (המשך סבב היכרות).
<רפי ביאר: באמת תודה על הביקור.
<רפי ביאר: יש תכנית מאוד עמוסה.
<רפי ביאר: נשמע מספר הרצאות מהמומחים שלנו, ד"ר מירי בליך על למידה ומחלות לב, היא עוסקת בבריאות לב האישה והיא תוכל לספר על הדברים, מניעת זיהומים בבתי חולים, ד"ר חיתאם חוסן, ובריאות האישה בגיל המעבר מד"ר ארי רייס ואחר כך טיפול בנשים בגיל המעבר מנורית אריאל, אחר כך נראה לכם את בית החולים רות רפפורט לילדים החדש שלמעשה נפתח, מנהלת בית החולים לילדים זו פרופ' בן הרוש, היא מתוכננת לארח, ותראי את בית החולים שלדעתי הוא היפה ביותר בעולם, בישראל בטוח, אבל בעולם, גם מבחינת הכוח האנושי וגם מבחינת היכולות המקצועיות.
<רפי ביאר: אני אציג לך קודם כל את העשייה ברמב"ם.
<רפי ביאר: רמב"ם כיום, כמו שאת בטח מכירה את עץ הרפואה, אבל סביב העץ הזה יש המון עלים.
<רפי ביאר: יש כמובן את הרפואה עצמה, את החינוך, את המחקר, את שיתופי הפעולה, את העשייה בטראומה, כל הזמן שומעים על טראומה, אתמול בערב הייתה כאן טראומה עם האוטובוס, שהגיעו לפה חלק.
<רפי ביאר: ביטחון זה גם חלק מהסיפור, מדע חלק מרכזי, חינוך, גשר לשלום, זה חלק מאוד מרכזי בבית החולים הזה.
<רפי ביאר: הצוות שלנו מורכב, לא אקריא את כולם, עדיין יש מה לפתח, 25% מההנהלה הן נשים, או 30%, אפשר לעלות במספרים, אבל אנחנו עושים מאמצים.
<רפי ביאר: ההיסטוריה של בית החולים מתחילה מ-38', מתקופת המנדט הבריטי, הוקם כאן אז בית החולים הגדול ביותר במזרח התיכון, בית חולים ממשלתי של אז, ב-48' הוא הפך להיות בית חולים ממשלתי של ישראל, קיבל את השם רמב"ם, הוא צמח מ-200 מיטות ל-1,000 מיטות היום, במשך השנים האלה.
<רפי ביאר: זה מנזר כרמליתי, שהיום משמש את האדמיניסטרציה כאן.