GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אירית מוסל: כמו במשפחות ישראליות אנחנו דואגים שילדים כן יגדלו עם ההורים, אבל לפעמים אין מנוס, כי הילדים נתונים להתעללות כזאת או אחרת, פיזית או נפשית, לעתים גם מינית, ואנחנו מסדרים ילדים בפנימיות.
<אירית מוסל: 82 ילדים בעיר, זה יותר מ-15% מסך המסודרים של ילדי העיר בפנימיות.
עאידה תומא סלימאן: כמה ילדים יש בבתי הספר?
<אירית מוסל: יש 5,800 ילדים מגילאי לידה עד 18, של מהגרים באופן כללי, שכיום אפשר להגיד שחלק ניכר זה תושבים לשעבר של סודן ואריתריאה, נתח הולך וגדל, ככל שהשנים עוברות, של שתי המדינות הללו.
<אירית מוסל: כמובן שיש שני בתי ספר מרכזיים, אבל לא רק הם, בית ספר ביאליק רוגוזין ובית ספר הירדן בשכונת התקווה, אבל כמובן שאין ילד בעיר שלא נמצא במסגרת זו או אחרת והחל מגיל 3 כיום הם נמצאים בגני הילדים, כי, אתם יודעים, ועדת טרכטנברג החליטה שגני ילדים מגיל 3 לכלל ילדי ישראל, זה כולל כמובן גם אותם.
<אירית מוסל: אם עכשיו, למשל, קרן הידידות נותנת לנו לקראת חג הפסח דמי חג הפסח אז כמובן שגם הילדים הללו נכללים בנושא הזה כי לעולם חלילה לא ניתן לילד אחד ולא לילד אחר.
<אירית מוסל: זאת אומרת שגם כאשר יש שי לפסח, בגובה 700 ₪, דרך אגב, הילדים הללו מקבלים את הכול.
<אירית מוסל: תיכף את תספרי מה נעשה בתחום הסחר, כי אני פחות מומחית בו כי זה לא בתחום ילד, נוער ומשפחה, את אמרת שהמקום הזה, אס"ף, משמש כעין לשכת רווחה, אני יודעת שזה נכון, מי כמוני יודעת שזה נכון, אני קוראת את הניוזלטרים שלכם, אתם מה זה משמשים לשכת רווחה, אבל צריך להודות ביושר שגם מסיל"ה משמשת מעין לשכת רווחה.
<מיכל פינצ'וק: אני חושבת שמאוד בולט מהדברים שאמרת שבאמת - - -
<קריאה: היא שירות משלים, כל מה שאתם לא יכולים אנחנו משלימים.
<אירית מוסל: כן, מאות מאות משפחות, אני יודעת שנמצאות בקשר עם מסיל"ה, ואיך אני יודעת?
<אירית מוסל: כי אני מקבלת ממסיל"ה הפניות, מיה שולחת לי הפניות ואחרים, אודות הטיפול שנעשה במסיל"ה.
<אירית מוסל: כמובן שהצרכים הם אין סופיים והלוואי שגם הכנסת וגם משרד הרווחה יביאו עוד ועוד תקציב, כי יש צורך, בהחלט יש צורך, זאת האוכלוסייה הפגיעה בעיר, החלשה בעיר, אני בוודאי חושבת שמגיע לה, אין ספק בכלל.
עאידה תומא סלימאן: אז בעצם אני מבינה שהמדינה מעבירה שנתית 4 מיליון.
<אירית מוסל: זה לילדים, פלוס 14 מיליון למעונות יום.
<אירית מוסל: פלוס 333,000, זה נראה מנה קטנה, אבל בכל זאת נותן לנו חמצן לכמה תכניות מאוד נחמדות שיש לנו שמועילות גם ל - - -
עאידה תומא סלימאן: זה הכול מהמדינה?
<אירית מוסל: כל מה שאמרתי עכשיו זה המדינה.
<אירית מוסל: העירייה הקימה את מסיל"ה ומממנת משרות במסיל"ה, מיה למשל.
<אורית מרום: חברת הכנסת סלימאן, יש לומר שכל הרפורמה הזו ב-2014 נעשתה תחת שר הרווחה לשעבר מאיר כהן, שעשה את הרפורמה, ומטיפול בילדים בסכנה בלבד הוא החליט על טיפול בילדים גם בסיכון.
<אורית מרום: לצערנו הרפורמה הזו מיושמת עד היום רק בתל אביב.
<אורית מרום: מיכל הזכירה את דוח מבקר המדינה שאומר יופי, עשיתם רפורמה, מה לגבי יתר הילדים חסרי המעמד ברחבי הארץ?
<אורית מרום: ילד היום בערד שהוא במצב של הזנחה, עיריית תל אביב תטפל בילד כזה ועיריית ערד לא תטפל בילד כזה.
<אורית מרום: אז כאן המאבק שלנו הוא כמובן מחוץ ל - - -
<איריס פלורנטין: לא צריך לעשות מאבק, יש לנו נוהל שכבר יוצא לדרך, הוא כרגע נמצא במשרד המשפטים לאישורים אחרונים.
<איריס פלורנטין: אנחנו כבר תקצבנו את שאר הרשויות שיש בהם ילדים ומשפחות, באותה פרופורציה שאנחנו מתקצבים את תל אביב.
<איריס פלורנטין: ברגע שזה יעבור, לפי דעתי ביום ראשון, את משרד המשפטים אנחנו נוכל כבר להוציא את זה לדרך.
<איריס פלורנטין: לצד זה אנחנו גם נוגעים בדברים של אפוטרופסות ואימוץ, שזה גם מקום שצריך לגעת בו.
<איריס פלורנטין: אני כן רוצה לומר שבגלל - - -
<קריאה: זה החדשות הכי טובות ש - - -
עאידה תומא סלימאן: בואו נעשה את זה קצת בסדר.
עאידה תומא סלימאן: אתן מכירות את הזירה טוב מאוד, לי לפחות קצת לוקח זמן להתמצא.
<איריס פלורנטין: אני כן רוצה להרחיב ולומר שלפי הנוהל החדש, שעבר כבר את השלטון המקומי, וגם זה היה תהליך מאוד חיובי שישבנו ודנו איתם, בעצם כל ילד יזכה בטיפול והמשפחה יחד איתו בכל הרשויות המקומיות שיש להם אנשים שנמצאים שם וצריך לתת להם מענה, וכרגע אנחנו נחלק את זה.
<איריס פלורנטין: לפי דעתי, אם אני לא טועה, זה שבע-שמונה רשויות מקומיות שיקבלו את התקציב הראשון ואנחנו בהחלט נעקוב אחרי התהליך.
<איריס פלורנטין: מדובר גם בתוספת, אם צריך, לנושא פנימיות, מדובר גם בחוק פעוטות בסיכון, שלראשונה הם יוכלו להיכנס למעונות ולזכות במה שהם לא קיבלו עד היום.
עאידה תומא סלימאן: מה עם נשים?
<איריס פלורנטין: זה המשפט הבא שלי.
<איריס פלורנטין: בנושא נשים יותר מורכב לנו, אני רוצה להגיד מה כן קיים.
<איריס פלורנטין: מה שכן קיים זה טיפול מאוד טוב במסגרת המקלטים לנשים מוכות, מה שמאוד חסר זה מה שקורה לפני ואחרי.
<איריס פלורנטין: לכן בהרבה מאוד מצבים אנחנו מוצאים את הנשים נמצאות הרבה מאוד זמן בתוך המקלטים, כי גם כשהן נמצאות בתוך המקלטים אין ביטוח רפואי, אין הבטחת הכנסה, הרבה מאוד דברים שאנחנו חייבים אותם כדי לעשות את העבודה, אז בטח ובטח כשהן יוצאות מהמקלטים יש בעיה בגלל המעמד בהמשך הטיפול.
<איריס פלורנטין: זה משהו שאני חושבת שצריך להסתכל עליו ולהעביר איזה שהוא מסר יותר ברור מהממשלה והכנסת ואולי נתקדם גם בתהליך הזה.
<טלי אהרנטל: אוכלוסיות נוספות שמטופלות במסיל"ה זה אוכלוסיות של נשים שמתמודדות עם מוגבלות פיזית, נשים עם מוגבלות נפשית.
<טלי אהרנטל: זאת אומרת יש עוד קהלים נוספים ש - - -
עאידה תומא סלימאן: שזה לא רק עניין של אלימות אלא - - -
<טלי אהרנטל: כמובן שאנחנו משתפים פעולה עם מסיל"ה וזה באמת אחד הגופים המרכזיים שאנחנו עובדים בשותפות.
<טלי אהרנטל: גם כל השירותים שניתנים במסיל"ה, אנחנו גם לא מייצרים כפל שירותים ונותנים את המענה, זאת אומרת מה שניתן במסיל"ה הוא חשוב ומבורך, אבל בהחלט - - -
<מיכל פינצ'וק: וחשוב מאוד לומר, וזה עלה פה בצורה מאוד ברורה מהדברים, הפוקוס הוא הילדים וכאשר מדובר באנשים מבוגרים למעשה עדיין אס"ף והארגונים של החברה האזרחית הם הכתובת היחידה.
עאידה תומא סלימאן: בעצם המדינה לקחה על עצמה בעיקר את הנושא של הילדים ואת הנושא של הנשים או אוכלוסיות מבוגרות, זה לא נמצא לו שום פתרון בסל השירותים.
<אירית מוסל: דוח מבקר המדינה תוקף בעיקר את הנושא הזה.
<הדס צוקרט: שמי הדס, עובדת במסיל"ה ואחראית על הטיפול בשורדי סחר ועבדות במסיל"ה.
<הדס צוקרט: מה שרציתי להגיד, שבאמת צריך לעשות את ההפרדה בין הנושא של הילדים בסיכון גבוה ובסכנה, שכן מטופלים באיזה שהיא צורה על ידי המדינה, לעומת המקרים האחרים והמקרים של הבוגרים.
<קריאה: גם האמהות שלהם מקבלות שירות סוציאלי.
<קריאה: זה חשוב להגיד.
עאידה תומא סלימאן: השאלה אם הן מקבלות שירות סוציאלי בהורות שלהן.
<קריאה: הם יהיו עם תיק סוציאלי כמו כל דבר בלשכת רווחה, הבעיה שיש מגבלות לפעמים.
<קריאה: למשל אמא שהיא חולה במחלה נפשית ויש לה HIV ואין מסגרת שתטפל בה, אז אנחנו נופלים בין הכיסאות.
<קריאה: זו דוגמה למשל.
<קריאה: אבל כן תהיה עובדת סוציאלית שתלווה את זה ותעשה את הכול כדי - - -
עאידה תומא סלימאן: אבל סל הכלים מוגבל וגם אני יודעת שמטיפול עם נשים במסגרת היותן אמהות, אפילו במקלט לנשים, בדרך כלל יש שני כיוונים שעובדים עם הנשים, עובדים איתה כאישה ועובדים איתה כהורה, כאמא.
עאידה תומא סלימאן: לא בהכרח מי שעובד עם האישה כאמא, שהוא מספק את התשובות או את המענה הטיפולי גם כן לנושאים אחרים שלא קשורים בהורות שלה.
עאידה תומא סלימאן: בגלל זה אני שאלתי האם הטיפול באישה במקרה הזה הוא טיפול באמא לילד שנמצא בסיכון או כאישה.
<מאיה קלפוס: לפעמים הטיפול באישה מעבר לאמהות שלה והדברים קשורים, כי אם את מחזקת את האמא בקושי שהיא נמצאת בו אז את משפיעה גם על ההורות שלה.
<מאיה קלפוס: זה בא ביחד.
<אורית מרום: אנחנו חייבות לצאת לסיור.
<אורית מרום: תהיה לנו כמובן הזדמנות בהמשך, תכננו לצאת כבר לפני חצי שעה, פנינו כעת לנווה שאנן פינת לוינסקי ומשם למרכז הנשים האריתראיות.
<אורית מרום: (בסיור)
<רות סופר: כאן מרכז סלעית, לנשים שעוסקות בזנות ונמצאות ברחוב.
<רות סופר: אנחנו נותנים להם פה גם שירות הומניטרי ומשם הן ממשיכות את השיקום בהוסטל ובמרכז - - -
<אורית מרום: רציתי להפנות את תשומת לבכם פה, אי אפשר לדבר על הנושא של נשים מבקשות מקלט, בכלל על הנושא שלנו של פליטים בישראל, בלי לדבר על המצב של שכונות דרום תל אביב.
<אורית מרום: אנחנו הרבה פעמים מואשמות בזה שאנחנו עיוורות למצב של השכונות וחשוב לומר שאנחנו לא עיוורות למצב הזה.
<אורית מרום: ראיתם, המשרדים שלנו פה ברחוב גולומב כבר שמונה שנים, אנחנו היינו עדים יום יום, בשנים הראשונות להגעה של מבקשי המקלט, לאיך אוטובוסים שהגיעו מהכלא, מסהרונים, מפתחת ניצנה, לכאן, לגינת לוינסקי, שתיכף נראה, ושופכים פה נהרות של בני אדם, מ-2008, 2009, 2011, שיא של אלפי בני אדם בחודש לשכונות המסכנות האלה.
<אורית מרום: ולמה אני אומרת מסכנות?
<אורית מרום: אל"ף, כי הן היו שכונות שהוזנחו, במכוון או שלא במכוון, על זה אפשר להתווכח, עד אז, ובשנים האחרונות קיבלו למעלה מ-30,000 בני אדם בבום, בחמש שנים, ולא סתם בני אדם, בני אדם מוחלשים, גברים, שהפרו פה את האיזון הגם ככה שביר של השכונות האלה, והיום הזעקה של השכונות, כבר כמה שנים, היא זועקת לשמים והפירורים שזורקים להם זה 'אנחנו נכלא' ו'אנחנו נגרש' וכו' וכו', וכמובן שאף אחד מהפתרונות האלה לא מוכיח את עצמו.
<אורית מרום: אל"ף, הוא לא באמת קורה, הוא לא ישים, הוא לא מוסרי ומעבר לזה, השכונות האלה רק הולכות - - -
עאידה תומא סלימאן: הוא פוליטי.
<אורית מרום: הוא פוליטי, נכון, וזה מה שעובד.
עאידה תומא סלימאן: הוא נמכר טוב.
<אורית מרום: אז רק לומר, המצב של השכונות לא הולך ומשתפר, הוא נהיה יותר ויותר קשה וככל שהאוכלוסייה של מבקשי המקלט מוזנחת כך יש יותר פגועי נפש שלא מקבלים שירותי רווחה מסתובבים ברחובות ויושבים על איי תנועה ומטרידים אנשים.
<אורית מרום: אין מה לעשות, כי כשלא מטפלים באנשים חולים אז הם נמצאים בחוץ.
<אורית מרום: פה שני הבניינים האלה, אולי גם השלישי והרביעי, אלה בניינים תעשייתיים שהוסבו בשנים האחרונות גם לבייבי סיטרים, אותם מחסני ילדים.
<אורית מרום: אולי ממסיל"ה יגידו אם זה עדיין קיים.
<אורית מרום: הם עדיין פה, הבייבי סיטרים?
<אורית מרום: כן, חלקם מפוקחים, חלקם לא, וגם נמצאות פה כנסיות של הקהילות המערב אפריקאיות והסודניות.
<אורית מרום: אם אתם תבואו לכאן ביום שבת הרחוב כאן נראה אחרת לגמרי, זאת אומרת שגם בתוך כל הקושי והמצוקה וההישרדות היומיומית הקהילות עצמן מצליחות ככה למצוא את הפינה שבה הן יכולות לתמוך אחת בשנייה.
<אורית מרום: אנחנו נעלה מכאן, נראה מבחוץ את מסיל"ה, אותו ארגון היחיד שנותן היום סיוע בתל אביב מטעם העירייה, ומשם נמשיך לגינת לוינסקי ונשמע את דפנה שתספר לנו על המצוקה של האמהות דרך הפרספקטיבה של הילדים.
<רות סופר: פה זה טיפת חלב שלנו, בעיריית תל אביב יפו טיפות החלב הן חלק ממינהל שירותים חברתיים.
<רות סופר: זאת אומרת שכבר יש פה הנגשה, כשבאות אמהות עם תינוקות הן מקבלות את החיסונים פה וכו'.
<רות סופר: פה, מהצד השני, זה מסיל"ה עצמה.
<רות סופר: בשנת 98' התאספנו פה ואז הוכרזה מסיל"ה כשכולנו התרגשנו כי צריך לזכור תמיד, אפשר להגיד גר וגרה, היינו בארץ מצרים, ואנחנו באמת חייבים וחייבות לתת את מקסימום הזכויות לגרים ולגרות שפה.
<רות סופר: כפי שאמרנו, העירייה משקיעה מיליונים לא מעטים פה.
<רות סופר: כשאת דיברת על הנושא של האוכלוסייה הוותיקה, בנוסף לכל הקושי והכאב לראות את האנשים מגיעים ונשפכים מתוך מכליות, בסופו של דבר מה שקורה זה שאנשים גרים בכל מיני דירות ואז יוצא שבבניין כזה העומס שנוצר על התשתיות הוא בלתי נסבל.
<רות סופר: אני מדבר על תשתיות פיזיות.
<רות סופר: כל הסיפור הזה מעורר קשיים בין הקהילה הוותיקה לקהילה הזרה.
<אורית מרום: ואחד הכלים, אנחנו יכולים להגיד, של עיריית תל אביב זה המלחמה בפיצולי דירות שקורית, אבל לא קורית מספיק, כל הנושא של אכיפה, שבין היתר מאפשרת את העומס הזה, את המצב הזה, הוא מאוד מאוד מיוחד.
<רות סופר: כן, מבחינה חברתית נוצר מצב של גילויי גזענות, של פערים, של שסעים.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לשאול, נשים בהיריון מקבלות את כל הטיפול?
עאידה תומא סלימאן: אני מתכוונת לטיפול לה ולא לעובר.
<אלישבע מיליקובסקי: אני מרופאים לזכויות אדם, אנחנו עוקבים מקרוב.
<אלישבע מיליקובסקי: יש בטרם בתחנה המרכזית מעקב היריון בסיסי.
<אלישבע מיליקובסקי: דבר ראשון, זה באמת רק בתל אביב, חשוב לדעת שמחוץ לתל אביב אפילו זה אין, וגם כל הזכויות של - - -
עאידה תומא סלימאן: מי מממן?
<אלישבע מיליקובסקי: בטרם זה מרפאה של משרד הבריאות שמממן, וזה יש בתל אביב, אבל כל הנושא של נשים בהיריון בסיכון גבוה מאוד במחסור, כלומר אין להפנות.
<אלישבע מיליקובסקי: כמה בתי חולים כן מוכנים לקבל ועושים את זה באפס תקציב בכלל, אבל עדיין המון נשים נמצאות בסיכון בגלל זה, וגם מחוץ לתל אביב כמעט שאין פתרון.
עאידה תומא סלימאן: וכאשר הן יולדות מי מכסה את דמי הלידה שלהן?
<אלישבע מיליקובסקי: כאשר הן יולדות, אם הן עבדו קודם אז ביטוח לאומי מכסה, אבל אם הן לא עבדו אז נצבר להן חוב בבית חולים, שאחר כך מייצר בעיות וכו' וכו'.
<קריאה: בית החולים סופג את זה בסופו של דבר.
עאידה תומא סלימאן: לא, תאמיני לי, הרבה בתי חולים לא סופגים.
<קריאה: איכילוב סופג.
<קריאה: יש 800 עד 1,000 לידות בשנה שאיכילוב סופג אותן.
עאידה תומא סלימאן: אני טיפלתי בסורוקה בהרבה מקרים שסורוקה תבעו את הנשים.
<קריאה: איכילוב תובע, אבל הוא יודע שהוא לא יראה את הכסף.
<סיגל רוזן: כן, גם איכילוב תובע, הוא גם מחזיק את תעודות הלידה של הנשים בתור בן ערובה.
<קריאה: הם מקבלים אישור לילוד חי.
<סיגל רוזן: אתמול טיפלתי בכזה מקרה שבאיכילוב סירבו - - -
עאידה תומא סלימאן: את יודעת מה את עושה?
עאידה תומא סלימאן: את שולחת שניים-שלושה מקרים ואני מטפלת בזה.
<סיגל רוזן: זה בית כנסת שהיום הוא פאב.
<סיגל רוזן: ועדת הפנים בשבוע שעבר התעכבה על המקום הזה, שזה באמת עצוב שבית כנסת שיכול היה להיות בניין לשימור הפך להיות בר אריתראי.
<סיגל רוזן: זה מדגים נורא את המתח הזה שיש פה, בן אדם שזה בית הכנסת שלו ומסכן, הוא נשאר פה לגור, אבל סגרו לו את בית הכנסת, הוא עובר יום יום ליד בית הכנסת שלו והיום זה פאב.
<אורית מרום: למעשה לא נשארה כמעט אוכלוסייה ישראלית פה בנווה שאנן והיום זה כמעט לגמרי אוכלוסייה של מבקשי מקלט.
עאידה תומא סלימאן: את יודעת כמה עוברים ליד המסגדים שלהם שהפכו לפאב?
עאידה תומא סלימאן: עכשיו מתחילים להבין.
<אורית מרום: לחניה הזו ממש היו מגיעים אותם אוטובוסים שדיברתי עליהם מקודם, מ-2008, 2010, 2011, הם פשוט היו שופכים את האנשים כאן, כולם היו יודעים שזו נקודת המפגש, במידה שהיו להם קרובים להתקשר אליהם הם היו מגיעים לכאן, אחרים היו מגיעים לתחנה המרכזית, למפגע הכי גדול בתל אביב, היו מגיעים, מוצאים את דרכם איכשהו החוצה, ידעו שהם צריכים להגיע ללוינסקי גרדן, היו מגיעים לכאן.
<אורית מרום: רבים מהם, זו הייתה התחנה הראשונה שלהם ללילה ראשון, שבוע ראשון, חודש, תלוי כמה הבן אדם היה חזק.
<אורית מרום: אם הוא היה חזק, שורד, תופס פה עבודות צ'יק צ'ק.
<אורית מרום: אני חניתי היום פה, עד היום בבוקר יושבים כאן שוק עבדים קטן, מכוניות שעוברות, אוספות אנשים, אף אחד לא שואל כמה, כולם צריכים את הפרנסה היומית שלהם.
<אורית מרום: היום פחות מבעבר, לשמחתנו, היום רוב מבקשי המקלט עובדים ועובדים יחסית בצורה מוסדרת, אל תתפסו אותי במילה.
<אורית מרום: כאן הגינה הזו שימשה מקום מפלט לאלפי בני אדם.
<אורית מרום: זאת אומרת אין פליט אחד שלא התחיל את דרכו כאן בגינה ועד היום אם תגיעו לכאן אתם יכולים לראות כאן אנשים ישנים, אגב לא רק מבקשי מקלט.
<אורית מרום: הרבה מההומלסים, הנרקומנים הישראלים גם מוצאים את מקומם כאן.
<אורית מרום: כך שהגינה הירוקה היחידה באזור הזה היא לא המקום האידיאלי למשחק של ילדים.
עאידה תומא סלימאן: גם בחורף?
מירב בן ארי: כן, בחורף הם עשו פה ציליות אז.
<דפנה ליכטמן: חשוב להגיד שבאמת המצב מאוד השתנה.
<דפנה ליכטמן: אני דפנה, אני מנכ"לית של הארגון שמפעיל פה את הספרייה ועוד כל מיני שירותים חינוכיים למבקשי מקלט באזור.
<דפנה ליכטמן: אני עובדת בספרייה כבר שלוש שנים.
<דפנה ליכטמן: קוראים לזה ספריית גן לוינסקי, אבל היום זה מרכז קהילתי.
<דפנה ליכטמן: השאלה הבאה שבדרך כלל שואלים אותי 'העירייה מממנת את זה?' ואז אני צריכה להגיד שלא.
<דפנה ליכטמן: בנווה שאנן, אני גם תושבת השכונה, אין אף מרכז קהילתי או מתנ"ס.
<דפנה ליכטמן: מה שהעירייה מפעילה פה, שזה מרכזי למידה, חוגים, קבוצות כדורגל שלנו שמתאמנות פה שלוש פעמים בשבוע, זה מרכז התרבות היחיד שיש לקהילה, הוא גם עובד למבוגרים בשעות הערב וגם לילדים.
<דפנה ליכטמן: הגינה מאוד מאוד השתנתה, אם פעם היא באמת הייתה מחנה פליטים, העירייה פתחה פה אוהלים, הגיעו לפה קבוצות שחילקו מזון, היום באמת רוב מי שחי פה זה אנשים שלא הצליחו לעבוד, לא כי הם לא מצאו עבודה, כי הם פגועי נפש, כי יש להם איזה שהיא בעיה קוגניטיבית, שכלית, פציעות למיניהן, אנשים שנפצעו במהלך עבודה ואלה האנשים שחיים פה היום.
<דפנה ליכטמן: אנחנו בקשר מאוד מאוד טוב עם המשטרה והם עוזרים.
<אורית מרום: שנמצאת ממש כאן.
<דפנה ליכטמן: האמת שהם כבר לא.
עאידה תומא סלימאן: אני עדיין תקועה במשפט שלך, שזה המרכז הקהילתי היחידי.
<דפנה ליכטמן: העירייה עכשיו החליטה להקים עוד מרכז, ברחוב הגר"א, אבל המרכז הזה יהיה פתוח ליהודים בלבד, הוא לא ישמש את הקהילות שלנו, לא ייצרו שם תכנים לילדים.
עאידה תומא סלימאן: אתם רק נותנים שירותים ל - - -
<דפנה ליכטמן: לילדים וגם למבוגרים.
<דפנה ליכטמן: גם ישראלים באים אלינו.
<דפנה ליכטמן: ביום שבת בצהריים את יכולה לבוא ולראות את רחמים, בחור בן 70, שנולד פה וחי פה ומנגן בשיעור גיטרה ליד אחמד ואיסמעיל ואדם, החברים שלו הסודנים.
עאידה תומא סלימאן: והעירייה בכל זאת לא נתנה לכם?
<דפנה ליכטמן: העירייה לא נותנת, ולא רק זה, זה לא קשור לנשים, אבל אני רק אספר שהעירייה מתכננת להרוס את הגינה הזאת בשנה הקרובה.
<דפנה ליכטמן: אנחנו הולכים לצאת למאבק כנגד זה.
<דפנה ליכטמן: להרוס את הגינה ולבנות פה בית ספר.
<דפנה ליכטמן: אנחנו מאוד בעד הקמת בית ספר לילדים, אבל אנחנו לא חושבים שהוא צריך להיות, גם כתושבת השכונה, על המרחב היחיד הירוק אל מול המפלצת הזאת.
עאידה תומא סלימאן: האם יש תכנית להרוס את הגן הזה?
עאידה תומא סלימאן: אני הופתעתי לגלות שהעירייה לא מממנת את המרכז הקהילתי שגם עובד עם מהגרים ומבקשי מקלט וגם עם אנשי הקהילה?
<אירית מוסל: אל"ף, אני לא מינהל החינוך, אני מינהל השירותים החברתיים, אני לא יודעת תשובה לשאלה אם עומד לקום פה בית ספר.
<אירית מוסל: אני באמת לא יודעת.
<אירית מוסל: אני לא מנסה להתחמק, אני באמת לא יודעת.
<דפנה ליכטמן: אני עובדת מול גופים בעירייה ואנחנו מתחילים איזה שהוא תהליך מולם - - -
<אירית מוסל: יכול להיות שאם רוצים לבנות פה בית ספר, זה רק בגלל שיש פה מאות ילדים שלא הולכים - - -אבל לא זאת התשובה.
<דפנה ליכטמן: אבל אולי אני אסיים את הדברים שרציתי להגיד.
<דפנה ליכטמן: יש פה מתחם של התחנה המרכזית הישנה, מתחם שעומד ריק, את המתחם הזה קיבלה להקת בת שבע במתנה מעיריית תל אביב כשאת הגינה הזאת משמידים ומקימים בית ספר.
<דפנה ליכטמן: אבל זה לא הנושא שלשמו התכנסנו, נדבר קצת על - - -
מירב בן ארי: קודם כל זה שלהקת בת שבע מקבלת זה טוב בפני עצמו, זה לא אומר שצריך להרוס, אבל אנחנו דווקא בעד, כי אם להקת בת שבע מקבלת משהו זה גם די נדיר.
מירב בן ארי: אז אפשר להעריך גם את זה.
מירב בן ארי: זה לא צריך לבוא על חשבון כמובן - - -
<דפנה ליכטמן: אבל אלה השטחים הציבוריים היחידים שיש וברגע שלהקת בת שבע מקבלת שטח כזה גדול זה בא על חשבון התושבים, הפליטים והישראלים שחיים פה.
<דפנה ליכטמן: אני אספר לכם, כי התכנסנו לדבר על נשים וילדים, הצצתי בדוח של אס"ף וכל מה שהם כתבו בדוח על לי מכל הדברים שעולים לי בשטח ובפגישות עם הילדים וכשתסיימו תעברו גם בספרייה ותראו, יש לנו גם את המקלט העירוני שעליו אנחנו גם משלמים כסף כדי לשכור אותו וגם את השטח בחוץ לפעילות הפתוחה.
<דפנה ליכטמן: בתוך המקלט מתקיימת פעילות סדורה, מרכזי למידה וחוגים, אבל אני אספר לכם על הדוח הזה, שתקראו אותו בהמשך, על אמא אחת שדיברתי איתה בשבוע שעבר, שממחישה את כל מה שעולה מפה.
<דפנה ליכטמן: אני לא אציין את שמה, אבל היא קורבן סחר לא מוכר, זאת אומרת בכלא לא זיהו אותה כקורבן סחר למרות שהיא הייתה ביחד עם בתה משהו כמו ארבעה או חמישה חודשים במחנות העינויים בסיני.
<דפנה ליכטמן: גם הילדה שלה, שהיא פעילה מאוד אצלנו בספרייה ובאה ארבע פעמים בשבוע לספרייה - - - אותה בחורה, קורבן סחר, הגיעה לישראל, חיכה לה פה בעלה, היא לא יצאה שנה ושלושה חודשים בבית, נשארה בבית מדיכאון, היא לא מוכרת אז אין אף גוף שמטפל בה, היא בעצמה מדברת איתי על דברים אובדניים.
<דפנה ליכטמן: היא לא מסוגלת ללכת לעבודה, היא אומרת שכשיש הרבה אנשים ורעש היא מפחדת, היא בורחת, היא מספרת לי שהיא הולכת לים הרבה.
<דפנה ליכטמן: היא איבדה את כל הסמכות ההורית על הבת שלה, בן זוגה, שחי איתה, הכה אותה, אחרי שנה בערך היא הצליחה לעזוב אותו ולהיפרד ממנו ובגלל לחצים כספיים בשבוע שעבר היא סיפרה לי שהיא חזרה אליו והחזירה אותו הביתה.
<דפנה ליכטמן: זה בתמצית כל הדברים שכתובים בדוח הזה והחיים של הילדים והילדות ושל הנשים מבקשות המקלט שחיות פה.
<דפנה ליכטמן: יש פה גם הרבה אמהות חזקות, חשוב גם להגיד את זה, יש פה גם הרבה מאוד נשים חזקות שמחזיקות תא משפחתי ולוקחות את הילדים שלהם לפה כל שבוע ויושבות איתם בחוגים ורוצות לראות איך הוא מצייר ואיך הוא לומד במרכז הלמידה.
<דפנה ליכטמן: זאת אומרת חשוב להדגיש שיש גם את זה, כי כששואלים אותי, אני עובדת עם האנשים הכי חזקים במדינה הזאת, אין אנשים חזקים מהקהילה הזאת.
<דפנה ליכטמן: יש גם אנשים שקשה להם, אבל אני חושבת שיש פה גם אנשים מאוד מאוד חזקים.
<דפנה ליכטמן: אבל מה שעולה מהדוח הזה הוא מאוד חשוב ואני מרגישה אותו מהשטח.
<דפנה ליכטמן: עוד דבר שהיה לי חשוב לומר, הרגשתי מהישיבה באס"ף כאילו נזרקים פה מיליונים ואנחנו לא יודעים רק מה לעשות איתם.
<דפנה ליכטמן: חוץ ממרכז מסיל"ה - - -
מירב בן ארי: אני אגיד לך משהו - - -
עאידה תומא סלימאן: תני לה לסיים, מירב.
מירב בן ארי: אני יכולה להעיר הערה, היא מדברת כבר עשר דקות, אנחנו מקשיבים לה באמת.
מירב בן ארי: גם בגלל שהייתי חברת מועצת תל אביב וגם בגלל שאני חברת כנסת, באמת הדברים שלך הם מאוד מאוד חשובים, אבל זה לא נזרקו, דווקא נאמר ספציפית מאוד ונאמר לנו שיש חוסר.
מירב בן ארי: אמרו, 330, 56 ו-14, אז זה לא נזרקו לאוויר, נא לדייק.
<דפנה ליכטמן: אני אגיד לך מה, עם החוסר שאני מרגישה מהצורך, עם האמא הזאת שאין לה שום טיפול, אז איפה כל המיליונים האלה?
<דפנה ליכטמן: מהתחושה שלי - - -
מירב בן ארי: ברור, כן, יש לנו בעיה.
<דפנה ליכטמן: זה שעיריית תל אביב שמה רק חצי מיליון שקל על מסיל"ה ו-80% מהכסף שהן מגייסות זה מתרומות, בעיניי זה בעייתי.
<דפנה ליכטמן: זה שהמרכז הקהילתי היחיד שפועל פה, העירייה לא מסבסדת אותו, זה בעייתי.
<דפנה ליכטמן: אז קצת היה לי צורם עם כל הדיבור על מיליוני השקלים שמפוזרים פה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה שדיברו על 14 מיליון ועוד 4 מיליון ועוד 330,000, היה ברור מהתחלה שזה לא מספיק וזה נאמר באופן מאוד ברור שזה רק לילדים ועל זה הערנו.
עאידה תומא סלימאן: אני אומרת ככה, אפילו אי אפשר ליצור את הפערים האלה בין הילדים ובין המשפחות שלהם, כאשר את מחזקת את הילדים את פוגעת במרקם החברתי כאשר את לא מחזקת את האמהות ואת ההורים איתם.
<דפנה ליכטמן: הנה, רואים את כל אובדן הסמכות ההורית שקורית פה.
עאידה תומא סלימאן: אז מאבדים סמכות הורית ואז ההורים הופכים לעול על הילדים והופכים למשהו שבעצם הילדים צריכים לטפל בהורים במקום מה שבטבע קורה.
עאידה תומא סלימאן: אז אני חושבת שזה מחייב ראייה יותר רחבה, זה מחייב גם שהמדינה לוקחת על עצמה, אם היא רוצה לטפל בילדים אז צריך לטפל גם בנשים.
עאידה תומא סלימאן: אותם ילדים שהולכים לבתי הספר חוזרים ורואים אלימות בבית, אז מה עשינו?
עאידה תומא סלימאן: הוא למד לקרוא ולכתוב אבל חזר לבית שיש בו אלימות והוא רואה את אמא שלו מקבלת מכות, או אפילו לפעמים אולי נרצחת מול העיניים שלו.
עאידה תומא סלימאן: אי אפשר לקחת רק סגמנט אחד מהחברה, תמיד זה מצטייר מאוד יפה לתמוך בילדים, אבל זה חייב להיות עם גישה יותר רחבה, וזאת המטרה מהביקור הזה, מהסיור הזה, שנכיר את הבעיה כדי לקחת את הנושא הלאה.
<אורית מרום: מחכות לנו נשים מבקשות מקלט במרכז האריתראי שלא רק נשים לבנות תדברנה על, אז הן שם.
עאידה תומא סלימאן: אני לא לבנה.
עאידה תומא סלימאן: (בישיבה במרכז הקהילתי)
<אורית מרום: רק נציג את סיגי, שהיא יושבת ראש הוועד המנהל של המרכז לנשים אריתראיות.
<סיגי גבריוט: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) שלום, עאידה ומירב.
<סיגי גבריוט: תודה שבאתם לבקר אותנו במרכז וגם כולכם.
<סיגי גבריוט: שמי סיגי גבריוט אני יושבת ראש הוועד המנהל של המרכז לנשים.
<סיגי גבריוט: המרכז הזה פתוח 24/7 על ידי נשים אריתראיות מתנדבות, הן מנסות לעזור לנשים מאריתריאה בישראל.
<סיגי גבריוט: המרכז מנסה לעזור מאספקטים שונים, אבל זה לא מספיק שאנחנו מנסות לעזור לנשים מאריתריאה, אנחנו צריכים את עזרתכם.
<סיגי גבריוט: אנחנו, הנשים הפליטות מאריתריאה בישראל סובלות פעמיים, אנחנו סובלות כפליטים באופן כללי ואנחנו סובלות גם כנשים.
<סיגי גבריוט: אנחנו, הנשים האריתראיות בישראל, יש לנו אחריות על הילדים שלנו וגם אנחנו מנסות לתמוך בעצמנו.
<סיגי גבריוט: זה מאוד קשה כפליטים באופן כללי בישראל, אין לנו סטטוס ואנחנו סובלות כנשים פליטות שסובלות לרוב מאלימות בבית, וחלקנו גם הופכות להיות הורה יחיד, וזה קורה יותר ויותר.
<סיגי גבריוט: זה באמת קשה.
<סיגי גבריוט: אתם יכולים לדמיין לעצמכם להיות חד הורי ופליט ללא תמיכה, כמה זה קשה לנשים.
<סיגי גבריוט: אנחנו באמת צריכות את העזרה שלהם, אני מקווה שהדיון הפתוח פה יביא לידי כך.
<סיגי גבריוט: אנחנו, הנשים האריתראיות במרכז הזה, פתחנו אותו ואנחנו מתייחסות אליו כאל בית, כדי שנוכל לדבר אחת עם השנייה.
<סיגי גבריוט: אנחנו מנסות לעזור אחת לשנייה, עם ציפיות קטנות, משום שאין לנו את הכוח לשנות את המצב שלנו, אבל אנחנו מנסות לתמוך אחת בשנייה ולהקל מעט על הקשיים הנפשיים שיש לנשים.
<סיגי גבריוט: אנחנו גם עושים פעילויות, אנחנו נותנים שיעורי שפה, מחשב, תכנון משפחה, נושאים כאלה שבאים כדי לעזור לנשים אריתראיות.
<סיגי גבריוט: אבל זה לא מספיק כי אנחנו סובלות מהרבה קשיים.
<סיגי גבריוט: יש יותר ויותר אמהות חד הוריות בשל המצב של פליטות.
<סיגי גבריוט: הרבה מהבעלים פשוט נעלמים בלי להגיד לאן, הם עוזבים בלי תמיכה לאישה.
<סיגי גבריוט: אין להן אמא או אבא או משפחה מכל סוג שהוא כדי לסייע לאישה כזו, לכן כל האחריות היא על כתפיהן.
<סיגי גבריוט: זה המצב שלנו בישראל.
<סיגי גבריוט: למרות זאת אנחנו מנסות לעשות את המיטב כדי לסייע אחת לשנייה.
<סיגי גבריוט: למשל, אתמול חגגנו אירוע, יום האישה הבינלאומי, מצטערת שלא הזמנו אתכן.
עאידה תומא סלימאן: בשנה הבאה.
<סיגי גבריוט: שזה היה מדהים, ניסינו לפחות לשמר את הזהות שלנו.
<סיגי גבריוט: בארצנו זה קצת קשה לשמור על מקומנו בגלל המשטר, אבל אנחנו מנסות לשמור את זהותנו כנשים.
<סיגי גבריוט: בזמן האחרון אנחנו עושים הרבה פעילויות, למשל אנחנו מתחילות עם השפה הטיגרינאית ואנגלית ואז אנחנו ממשיכות עם השפה המסורתית שלנו ואנחנו עושות - - - ואנחנו נותנות סוג של אישור כדי לתת קצת חיזוק לנשים האריתראיות בישראל, אנחנו גם עושות פעילויות, עם אוכל מסורתי, מוזיקה וכו' וכו'.
<סיגי גבריוט: הדבר החשוב שאני רוצה להגיד, אנחנו, הנשים הפליטות האריתראיות, למה אנחנו פה.
<סיגי גבריוט: לא באנו לכיף, לא באנו כדי לחפש משהו קל, באנו לישראל כי היו לנו הרבה קשיים ובעיות בארצנו שלנו.
<סיגי גבריוט: לכן עזבנו את התרבות שלנו, עזבנו את המשפחות שלנו, עזבנו את המולדת האהובה שלנו, רק כדי להציל את חיינו.
<סיגי גבריוט: זאת אומרת אנחנו עדיין צריכות לשמור על חיינו, אנחנו עדיין צריכות מקום בטוח בשבילנו, כנשים.
<סיגי גבריוט: אני מעריכה שבאתם הנה, אבל אני מבקשת מכם, במיוחד מיס עאידה ומיס מירב, לדון יותר ויותר ולראות את המצב שלנו ולנסות לעזור לנו בפתרון הבעיות שלנו.
<סיגי גבריוט: תודה.
<הני גני: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) אני שמחה שאתם פה, שבאתם לבקר אותנו במרכז.