GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רונית פיסו: היה שם מקום אחד שבו היה פילוח מגדרי, כאשר היה מדובר על כמה עיוורות יש למול כמה עיוורים וכמה לקויות ראייה לעומת לקויי ראייה, אבל כאשר דובר על עיוורים ותעסוקה, עיוורים והשכלה – פתאום האלמנט המגדרי איננו.
<רונית פיסו: ואז אנחנו לא יודעות כמה נשים עיוורות יש בהשכלה, ואנחנו יודעות שזה תת השכלה לעומת גברים, או בתעסוקה.
<רונית פיסו: אנחנו כחברה אזרחית, כארגונים, כאשר אנחנו באות ומבקשות ממשרדי הממשלה לחבר מדיניות, פשוט אי אפשר לחבר מדיניות ללא נתונים, ללא פילוח מגדרי ופילוח מגדרי הוא מאד מאד חשוב.
<רונית פיסו: זה ממש התחנה הראשונה בשינוי.
<רונית פיסו: הדבר השני שאני רוצה לדבר עליו, זה לחלוטין כאן לבית, לכנסת, כל הנושא של תעסוקה.
<רונית פיסו: חוק שוויון בתעסוקה בעבודה לאנשים עם מוגבלויות – יש מחשבה ויוזמה מאד ברוכה, מאד טובה לדרוש בין 3% ל-5% מכלל מקומות העבודה, בטח ובטח מקומות של משרדי ממשלה, רשויות ומה שנקרא הסקטור הציבורי, שיכלול מכסה לאנשים עם מוגבלויות.
<רונית פיסו: זה מצוין, אבל לאורך כל הדרך אני לא רואה שום הטעמה של חשיבה מגדרית.
<רונית פיסו: כאשר אנחנו מדברים על ייחוד מקומות במכרזים לאנשים עם מוגבלויות, חייבים גם לדרוש מכסה לכל מגדר.
<רונית פיסו: בדרך כלל אנחנו מדברים על איזו שהיא חלוקה של 40-60, 40% מול 60%, בכל אחד מהמגדרים.
<רונית פיסו: אני גם לא הייתי רוצה לראות מכרז שכל חמשת האחוזים של אנשים עם מוגבלויות יהיו רק נשים.
<רונית פיסו: צריך שיהיה לכל מגדר, והעבודה הזאת צריכה להיעשות כאן, בכנסת.
<רונית פיסו: לצערי אני עדיין לא רואה שזה קורה בכל אחד מהתזכירים לחוק שכרגע - - -
<נורית חי יהודה: רונית, סליחה שאני שואלת, את מדברת על נכות בכלל, לא על נשים עיוורות.
<רונית פיסו: אני מדברת על נכות בכלל, אכן.
<נורית חי יהודה: לכן אני שואלת.
<נורית חי יהודה: אנחנו פה נשים עיוורות ורוצות באמת, תודה רבה רונית ואת חלק מהמחקר, אנחנו רוצים להתמקד היום בנושא של אימהות עיוורות.
<נורית חי יהודה: נושא של חוק תעסוקה זה חלק של חשיבה מגדרית ואנחנו פה מעבר לחשיבה המגדרית, בכל החוקים שניתנים למען נשים נכות.
<נורית חי יהודה: בבקשה, אם אפשר.
<רונית פיסו: תראי, אני חושבת שאין ספק שהדיון הוא מבורך, אבל אני חושבת שכאשר אנחנו מדברות על הקטגוריה של נשים עם מוגבלויות, נכון שיש נשים עיוורות עם לקויות ראייה, אבל יש גם נשים עם מוגבלות אחרת וחייבים לפי דעתי גם לשים את הצורך שלהן בזרקור.
<רונית פיסו: אני חושבת שכאשר אנחנו מדברות על מכסה מגדרית במסגרת החוק לשוויון בתעסוקה או כל מדד אחר – השכלה וכו' – אנחנו חייבות לבוא ולדרוש את אותה התייחסות ואת אותה מכסה גם כלפי נשים עם מוגבלויות אחרות.
<נורית חי יהודה: ברור, ברור, ואנחנו מדברים על המגדר של הנשים העיוורות בתוך מגדר ועולם הנשים הנכות.
נחמן שי: נורית, אנחנו לא ניתן פה שיח, כי יש לנו עוד כמה וכמה דוברים ודוברות ואני רוצה לתת לכולם לדבר ואני רוצה לברך את חברת הכנסת קארין אלהרר שהצטרפה אלינו.
נחמן שי: היא בכל מקום ותמיד איתנו.
<נורית חי יהודה: תודה, רונית.
נחמן שי: אני אבקש עכשיו לשמוע את סיגלית זיו, בבקשה.
נחמן שי: כל דובר ודוברת מוגבלים לשלוש דקות, כי באמת אני רוצה לתת את האפשרות לכל מי שהגיע ורוצה לדבר.
נחמן שי: כן, סיגלית.
<סיגלית זיו: קוראים לי סיגלית זיו ואני אמא לשתי בנות מקסימות.
<סיגלית זיו: קודם כל שלום וברכה לכל המכובדים שיושבים כאן.
<סיגלית זיו: אני אמא לשתי בנות מדהימות ומקסימות, קטינות בנות 9 ו-5, אחת מהן יושבת פה לידי, לצידי.
<סיגלית זיו: אני עובדת כסייעת בגן בעיריית רעננה אני נתקלת בדעות קדומות השכם והערב.
<סיגלית זיו: לא נותנים לי לעבוד משרה מלאה, חמישה ימים בשבוע.
<סיגלית זיו: אומרים לי – נעשה לך טובה, ניתן לך יומיים, תעבדי ותסתמי את הפה.
<סיגלית זיו: וכשאני שואלת למה, אז אומרים לי תראי, את לא יכולה, את לקוית ראייה, זה קצת מלחיץ וזה.
<סיגלית זיו: אני באתי השנה ואמרתי די, מספיק, אני שלוש שנים עובדת בתוך המערכת, גם אני רוצה קביעות.
<סיגלית זיו: למה לי לא מגיע?
<סיגלית זיו: אז הם אמרו לי – תשמעי, את עובדת שעתי, לא מגיע לך.
<סיגלית זיו: אז אוקיי, אז תתנו לי חמישה ימים בשבוע.
<סיגלית זיו: לא.
<סיגלית זיו: זה הוראה מגבוה לא לתת לך חמישה ימים בשבוע.
<סיגלית זיו: אני לא חושבת שאני נופלת מסייעת שרואה שש על שש.
<סיגלית זיו: אני חושבת, כאשר אני מגיעה לגן וילדים באים אלי בריצה ומקדמים אותי ב-"סיגלית, תראי, אנחנו חייבים לספר לך", "בואי", והורים באים ונותנים לי את הילד שלי ואומרים לי "קשה לו להיפרד, תיקחי אותו, תעזרי לו" – אני חושבת שמן הראוי לתת לי גם את המקום וגם את הכבוד ולא להסתכל רק על לקות הראייה שלי.
<סיגלית זיו: כי נכון, אני לקוית ראייה – SO?
<סיגלית זיו: זה לא הופך אותי לפחות בן אדם.
<סיגלית זיו: אני מנסה ומנסה עוד פעם וכל פעם אני מנסה גם להעביר לחברה, בכל מעמד שאני נמצאת בו, להעביר ולהסביר שאנחנו בדיוק כמו כולם.
<סיגלית זיו: ההבדל בינינו זה רק לקות הראייה.
<סיגלית זיו: זה ההבדל.
<סיגלית זיו: אין לנו לקות במוח.
<סיגלית זיו: אנחנו בדיוק שווים.
<סיגלית זיו: למה לא לתת לנו את השוויון?
<סיגלית זיו: אם אני יכולה להעניק לילדים מהידע, מהיכולת שלי, למה לא לתת לי לעבוד?
<סיגלית זיו: למה אני צריכה להיות נטל על החברה?
<סיגלית זיו: אני לא רוצה.
<סיגלית זיו: אני רוצה לפרנס את הבנות שלי בכבוד.
<סיגלית זיו: ואני רוצה את הכבוד שמגיע, כמו שלכל אדם מגיע כבוד, כמו שאני מכבדת את הזולת, אני מצפה שיכבדו גם אותי בתור בן אדם ולא בתור לקוית ראייה, כי זה לא צריך להיות אות קין.
נחמן שי: תודה, סיגלית.
נחמן שי: אני שומע ומבין היטב.
נחמן שי: חברת הכנסת אלהרר, בבקשה.
קארין אלהרר: תודה רבה אדוני יושב הראש, אני רוצה להודות גם לך על ניהול הישיבה וגם לחברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, יושבת ראש הוועדה, על קיומו של הדיון.
קארין אלהרר: אנחנו מציינים בכנסת היום, זו השנה השלישית, את הבליין-דיי.
קארין אלהרר: כל שנה מתוך תקווה שזו השנה האחרונה שצריך לציין יום מיוחד, שבו נתון בזכויותיהם הלא מקוימות ולא ממומשות של ציבור העיוורים ולקויי הראייה.
קארין אלהרר: אני באמת מקווה שהדיונים יולידו גם מסקנות וקידום בזכויות.
קארין אלהרר: זו באמת הסיבה האמיתית שלשמה התכנסנו.
קארין אלהרר: והדבר המשמעותי יותר, זה באמת מבחינתי העלאת המודעות.
קארין אלהרר: אני מתנצלת שאני לא אשאר כל הישיבה, יש פשוט ועדות מקבילות, אז אני בין ועדה לוועדה, אבל גם להגיד ברוכים הבאים וברוכות הבאות לכל האורחות והאורחים שהגיעו ומכבדים אותנו בנוכחותם, וגם לאחל דיון פורה ומקדם זכויות.
נחמן שי: תודה רבה קארין, ותודה רבה על היוזמה כולה.
נחמן שי: ומה אני אגיד לך?
נחמן שי: יש לך תרומה אדירה לכנסת הזאת, בהרבה נושאים שבעבר לא טופלו או טופלו בצורה שטחית ולא ראויה.
נחמן שי: אז תודה רבה לך.
חנין זועבי: אפשר אולי לשמוע את עבאס, לפני שאני הולכת?
נחמן שי: כן, בהחלט, בהחלט.
נחמן שי: עבאס הוא ברשימה.
נחמן שי: בבקשה עבאס.
נחמן שי: יש לנו גם זהבה כן ברשימה ומי שעוד מבקש.
<נורית חי יהודה: וצילה ציון.
נחמן שי: ושלי ברזל.
<עבאס עבאס: אני אקצר כי אני רוצה לתת גם כן את הבמה לנציגת הנשים מהחברה הערבית עם מוגבלות, העובדת הסוציאלית תגריד עבאס.
<עבאס עבאס: היא גם אחותי, אז אנחנו גם כן נמצאים באותה זירה.
<עבאס עבאס: אני פשוט רוצה להביא את זעקת הנשים בחברה הערבית, שהן באמת מופלות שלוש פעמים, גם על רקע המוגבלות, גם על רקע השייכות החברתית למיעוט הערבי-פלסטיני וגם על רקע הג'נדריאלי.
<עבאס עבאס: ומה לעשות, אנחנו חייבים להודות, החברה שלנו לא מספיק מאפשרת לנשים בכלל - למזלנו הבאנו שתי חברות כנסת - לדעתי זה הישג אדיר - אבל לנשים בכלל לפרוץ, על אחת כמה וכמה נשים עם מוגבלות, וכשמדובר בנשים עם עיוורון.
<עבאס עבאס: אנחנו באלמנארה, ואני בתור מנכ"ל ארגון שמקדם זכויות לאנשים עם מוגבלות – שמנו לנו למטרה קידום הנשים עם מוגבלות באופן ספציפי ואחת המשוכות האדירות שאנחנו נתקלות בהן, שהרבה משפחות לא מאפשרות לבנות שלהן עם לקות ראייה, לצאת מהבית, על אחת כמה וכמה להגשים את החלום והזכות הבסיסית להקים תא משפחתי ולצאת לעבודה ולהשתלב בצורה שוויונית, ולכן אני חושב שיש פה גם אחריות חברתית וגם אחריות לאומית לקדם את העניין הזה.
<עבאס עבאס: אני רוצה להסב את תשומת לב הוועדה, שמדינת ישראל אשררה כבר מספטמבר 2012 את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אנשים עם מוגבלות, ושם יש פרק וסעיף ספציפי שמדבר על קידום מעמד האישה ועל המדינה לעשות פעילויות אקטיביות כדי לקדם נשים עם מוגבלויות.
<עבאס עבאס: כלומר, במיוחד בחברה הערבית.
<עבאס עבאס: זה אומר תכניות להגברת מודעות, גם לחינוך מיני, להעצמה, יצירת הזדמנויות עבודה.
<עבאס עבאס: אני רוצה לתת הזדמנות לאחותי, עובדת סוציאלית תגריד, ואני אומר את זה מולה - שבאמת בשבילי היא מעוררת השראה והיא פרצה דרך והיא בין היחידות בחברה הערבית שהצליחו באמת לסלול דרכן לקראת השתלבות בתעסוקה.
<עבאס עבאס: תפדלי.
נחמן שי: בכנסת הבאה אתה תשב פה במקומי ותנהל את כל הישיבה והכל יהיה בסדר.
נחמן שי: מוצא חן בעיני.
<עבאס עבאס: יש לי חלומות כאלה.
נחמן שי: אז תגשים אותם.
נחמן שי: חלומות נועדו כדי שיגשימו אותם.
<תגריד עבאס: ברצוני לשתף אתכם בכך שאכן המפגש של אישה ערבייה עם הדעות הקדומות – בהתייחס לאישה עם לקות ראייה – הוא מפגש מאד מאד קשה ונדרש מאותה אישה לפתח במהלך חייה הרבה כוחות והרבה אנרגיה בכדי לשרוד אל מול אותן דעות.
<תגריד עבאס: עבאס הזכיר את הנושא של הקמת משפחה.
<תגריד עבאס: אני חושבת שאחד הנושאים שכמעט והן לא מעיזות לחשוב עליו, הוא להקים משפחה.
<תגריד עבאס: כי אישה בחברה הערבית, עם לקות ראייה, מילדותה מקבלת מסרים – אם במשפחה ומכל הסובבים לה – שאת לא כשירה.
<תגריד עבאס: אמנם לא באופן ישיר, אבל כל המסרים שמסביב, שהיא גדלה איתם – שהיא לא כשירה להקים משפחה, כי בכלל לא רואים אותה כאישה עם יכולות.
<תגריד עבאס: הם רואים רק את העיוורון, ולצערי הרב זה לא רק בעניין הקמת משפחה.
<תגריד עבאס: זה גם בעניין של שילוב במקום העבודה.
<תגריד עבאס: לצערי הרב המוקד הוא במגבלה ומבטלים את האדם בתוך האישה.
<תגריד עבאס: אני רוצה להמחיש את הקושי של הדבר בסיפור האישי שלי.
<תגריד עבאס: אני סיימתי בהצלחה גדולה את הלימודים שלי באוניברסיטה העברית, בשנת 1988.
<תגריד עבאס: אז כמעט ולא היו עובדים סוציאליים בשוק העבודה.
<תגריד עבאס: הלכתי להירשם בעירייה שלי.
<תגריד עבאס: לצערי, קיבלתי תשובה שלילית על רקע המגבלה.
<תגריד עבאס: ותראו את הסבל של אז.
<תגריד עבאס: אני חייבת לשתף אתכם שאני נתקבלתי טוב באוכלוסייה שהיא לא ערבייה ומשם גדלתי וצמחתי מבחינת העבודה וצר לי להגיד את זה.
<תגריד עבאס: כעובדת סוציאלית אני רואה שהדבר הבסיסי שצריך לעשות הוא לקום ולהתחיל לעשות מה שנקרא מסע של הגברת מודעות ובראש ובראשונה לגבי אנשי המפתח.
<עבאס עבאס: החל מחברי כנסת.
<תגריד עבאס: חברי כנסת, ראשי רשויות וגם בקרב העובדים הסוציאליים.
<תגריד עבאס: אני כעובדת סוציאלית, שיושבת הרבה עם עובדים סוציאליים, לצערי הרב אני גם נתקלת ביחס, ולפעמים שמים אותי במבוכה, כשהם לא רואים אותי גם ככשירה, ואפילו שקיבלתי תפקיד ניהולי, שמעתי הרבה גמגומים ואיך אומרים – לחשים – איך?
<תגריד עבאס: היא לא תצליח.
<תגריד עבאס: יהיה לה קשה.
<תגריד עבאס: תמיד דיברו על הקשיים.
<תגריד עבאס: ובכל מכרז, כאשר אפילו ישבו אנשי מפתח – תמיד העלו את הקשיים.
<תגריד עבאס: מכאן בא צורך מאד גדול לעשות את אותו מסע של שינוי עמדות של אנשים ואני מזמינה פה את הוועדה בכדי לעודד או לפעול, בכדי לנער את כל המוסדות שיש להם זיקה לעניין, אם זה הרשויות המקומיות, מחלקות הרווחה, מוסדות החינוך למיניהם, כי באמת חבל על כל הסבל.
<תגריד עבאס: אני היום בת 50 ואני רואה שעוד הרבה נשים סובלות ואני רוצה שהדור החדש ימשיך את החיים שלו עם פחות סבל.
<תגריד עבאס: למה לסבול?
<תגריד עבאס: סבל זה, זה ייצור של האדם - - -
<נורית חי יהודה: נכון, את צודקת.
<נורית חי יהודה: זה לכל הנשים, זה לאו דווקא ל - - -
<תגריד עבאס: זה ייצור של האדם.
<תגריד עבאס: אני חייבת להגיד ולשתף ואני חושבת שהרבה חושבים כמוני, שהמגבלה אפילו גרמה לי הרבה כוח והיא מקור לדברים חיוביים ולצערי הרב היא נתפסת להיפך מזה.
<תגריד עבאס: אז הגיע הזמן שבאמת נעשה את אותו מסע, כי צריך באמת.
<תגריד עבאס: ובחברה שלי, אני מזמינה את חברי הכנסת הערבים לקחת את הנושא לידיים.
<תגריד עבאס: תודה.
<נורית חי יהודה: יופי.
נחמן שי: כן, כן, תודה רבה.
נחמן שי: נשמע את זהבה כהן, בבקשה.
נחמן שי: (היו"ר עאידה תומא סלימאן)
<זהבה כהן: שלום לכם.
<זהבה כהן: שמי זהבה, אמא עיוורת לשני ילדים.
נחמן שי: זהבה, תגבירי את הקול בבקשה.
עאידה תומא סלימאן: אני מתנצלת שהצטרכתי לצאת.
<זהבה כהן: אני אמא (אלמנה) לשני מתבגרים.
<זהבה כהן: אני התעוורתי לפני כ-20 שנה.
<זהבה כהן: בלידה הראשונה, את הילד הראשון ראיתי וכשילדתי את הילדה - - -
עאידה תומא סלימאן: תתקרבי למיקרופון בבקשה.
<נורית חי יהודה: שבי משמאלי.
<נורית חי יהודה: גמרנו, הכל טוב.
<נורית חי יהודה: אתם רואים, עיוורות מסתדרות לבד.
<זהבה כהן: אז למי שלא שמע, שמי זהבה, אני אמא (אלמנה) לשני ילדים מתבגרים.
<זהבה כהן: אני התחלתי לשווק - אם לקרוא לזה כך - את נושא העיוורון מאז שהתחלתי להבין שאני לא רואה.
<זהבה כהן: אז בהתחלה הייתי צריכה להסתכל, כמו שצוין פה - להסתגל לנושא העיוורון, ללמוד להיות עצמאית, לקבל את הכוחות, להפנים, וברוך השם הכל בסדר, בעזרת המדריכות המשקמות, שעל זה תשמעו אחר כך מצילה.
<זהבה כהן: אחר כך, כשזכיתי להיות אמא, אז היו כמה קשיים בנושא.
<זהבה כהן: כמו שכל הורה זקוק, וזה לא משנה אם הוא עיוור או לא עיוור, כל אמא, לא משנה, כשנולדים לה ילדים, זקוקה לעזרה.
<זהבה כהן: זה לא משנה באיזה מצב היא, באיזה ייחוס, באיזה מעמד, לאיזה גזע היא שייכת.
<זהבה כהן: זה לא חשוב.
<זהבה כהן: היא צריכה את העזרה.
<זהבה כהן: על אחת כמה וכמה אנחנו, האימהות העיוורות.
<זהבה כהן: אם היינו מקבלים, למרות הכל, למרות שיש היום את העניין של מודעות לאנשים בעלי צרכים ובעלי לקויות, ויש את חוק ההנגשה, שעוזר להביא אותנו להרגיש שווים בין שווים, אנחנו, הנשים העיוורות, לא מרגישות את זה וזה עוד לא בא לידי יישום מספיק.
<זהבה כהן: חסר לנו רק העניין של הראייה.
<זהבה כהן: את האביזרים הטכניים יש לנו, אבל את הראייה בנושאים של טיפול בילד, כמו ליווי, טיפת חלב - כמו שצוין כמו, כמו העשרה חווייתית, כמו חברה, כמו טיולים.
<זהבה כהן: כמו כל ילד נורמאלי שחי ושיגדל כאזרח בכבוד, שיוכל לשרת גם את המדינה אחר כך, לנו זה קצת קשה לבד לעשות את זה.
<זהבה כהן: לדעתי, זה כאילו לחיות לצד הכאב.
<זהבה כהן: כשאני למשל הולכת ברחוב, מניסיון החיים שלי, אני שומעת הרבה נשים שאומרות לי – נשים, לאו דווקא הקהילה, למה הבאת בכלל ילדים?
<זהבה כהן: בשביל מה את מביאה?
<זהבה כהן: אני לא חושבת שאתם פה רוצים להגיד את זה, אבל על ידי אי מתן עזרה, זה מה שזה נותן להרגיש, שכאילו אנחנו לא צריכות.
<זהבה כהן: ואני לא אומרת שאתן אומרות את זה וחושבות את זה, חלילה, אבל זה נותן לנו להבין את הניכור הזה, ועל אחת כמה וכמה זה גורם לנו, בגלל חוסר האונים לפעמים וחוסר הראייה.
<זהבה כהן: כי צריך למשל לראות את הילד עושה משהו, את החיזוקים, את העידוד, שיחווה את הילדות ושלא ירגיש את הנטל שהוא צריך לשמור על אמא.
<זהבה כהן: כי מה שמראים לו - אמא חסרת יכולת, אמא חסרת מסוגלות, אמא חסרת אונים, אמא חלשה, אמא לא יכולה.
<זהבה כהן: אבל איך זה יכול להיות?
<זהבה כהן: אמא נתנה לי אהבה, אמא חיתלה אותי, אמא האכילה אותי, אמא גידלה אותי.
<זהבה כהן: איך זה בחוץ היא לא יכולה לקחת אותי לנדנדות?
<זהבה כהן: איך היא לא יכולה לקחת לסרט כמו ילד?
<זהבה כהן: איך אני אוכל להיות לא ילד בסיכון גבוה, אחר כך מול כל החברה?
<זהבה כהן: איך אני אוכל לשרת את המדינה בכבוד ואיך אני אוכל לבוא בעתיד עם חוויות טובות, עם חוויות חיוביות לעתיד.
<זהבה כהן: וזה עוד, כמו שהוא מקבל את החום ואת האהבה ואת הנתינה מהאמא.
<זהבה כהן: בגדול אני חושבת שלפחות צריך עזרה זמנית לילדים, אם זה בליווי לטיפת חלב, אם זה אחרי שעות הפנאי, להקריא ספרים כמו שאמרתי, הצגות, נדנדות.
<זהבה כהן: שאמא תגיד לי, אם אני הולכת איתה לגן הנדנדות, שתגיד לי הילד מחייך, או אם אני אשאל אותה או אשאל מישהו – מה עושה הילד, אז שלא תגיד לי – מה את דואגת?
<זהבה כהן: הכל בסדר, תסמכי עלי.
<זהבה כהן: אם לא הייתי סומכת לא הייתי לוקחת אותה איתי או אותו איתי.
<זהבה כהן: אני רוצה לדעת שהילד שלי מחייך, שהילד שלי נהנה, שהילד שלי בסדר, שהילד שלי לא בצד ויושב, שאני אדע איך להתנהג איתו בבית ולטפל.
<זהבה כהן: זה מה שאני צריכה בעיניים.
<זהבה כהן: לא בטכני.
<זהבה כהן: טכני יש את זה, ברוך השם, תודה לאל, אבל העניין של העיניים והטיפול היום יומי, וזה רק עניין זמני, כי זו ההתחלה של הגדילה של הילד.
<זהבה כהן: אין - - - כשאתם יודעים מה הילד צריך כשהוא קטן, שלא יגדל אחר כך עם חסכים ומצוקות ושנצטרך לקחת אותו לטיפולים פסיכולוגיים.
<זהבה כהן: גם ככה יש עלינו חותמת, אז זה עובר בצורה בלי שנרצה לילדים שלנו, כל החוויות האלה וכל ההשלכות.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהבנו את המסר.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להתחיל לתחום את הישיבה.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, זהבה, מה אמרת?
<זהבה כהן: אני אהיה פה תמיד לרשותכם.
<זהבה כהן: תודה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שמה שהעלית הוא מהחוויה האישית שלך והוא מאד חשוב, אבל אני גם לא רוצה לפספס את ההזדמנות לשמוע את נציגי המשרדים, קודם כל בתשובות שלהם וגם אם יש להם משהו חדש מהשנה שעברה עד היום.
עאידה תומא סלימאן: אני אתן לחברי הכנסת להתייחס ואחר כך ארצה לשמוע את נציגי המשרדים.
עאידה תומא סלימאן: בבקשה, חבר הכנסת נחמן שי.
נחמן שי: קארין דיברה כבר כשאת לא היית, גם קארין הייתה פה.
נחמן שי: קארין יזמה את היום כולו.
נחמן שי: אני שמח על המפגש הזה.
נחמן שי: אני שמחה שהוועדה, זאת שאני חבר בה, באמת חודרת לעומק לסוגיות מרכזיות - - -
<צילה ציון: סליחה, אני הייתי אמורה לדבר.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, בסדר גמור.
נחמן שי: את תדברי, זה בסדר.
<צילה ציון: אז זה בסדר שאני אדבר עכשיו?
עאידה תומא סלימאן: לא, יש חבר כנסת שמדבר, אז נותנים קודם כל לפי הסדר ואחר כך אנחנו נברר מי גברתי.
נחמן שי: הבטחנו לה.
נחמן שי: אני אמרתי כב5ר שאני חושב שהיכולת של הוועדה לחדור לעומק סוגיות ולקחת בכל עניין שעולה על סדר היום את ההיבט הנפשי - - - ולראות איך הוא בא לידי ביטוי.
נחמן שי: תראו, אני עברתי גם בחיי האישיים ניסיון של אדם שאיבד כמעט לחלוטין את ראייתו – אימי בחלק מחייה הלכה וראתה פחות ופחות ולמדתי עד כמה קשים החיים, בעיקר במעבר הזה מלראות לכמעט לא לראות.
נחמן שי: ולכן אני באמת פתוח לכל מה שאתן מספרות פה היום.
נחמן שי: אז אני מבין היטב ואני באמת מעריך.
נחמן שי: אין לי ספק שלהיות אישה עיוורת זה דורש כוח רב.
נחמן שי: נשים צריכות להיות חזקות, כי באמת הן עומדות במבחנים כפולים ומשולשים וצריכות לעבור עוד ועוד דרגות של מבחן שהחברה מעמידה אותן, כדי להגיע למקומות שהן רוצות להגיע, ולכן המפגש איתכן מלמד שהנשים האלה הן חזקות.
נחמן שי: מה שאנחנו צריכים לעשות, אני אומר לך עאידה - אני עוד לא שמעתי את דברי המשרדים - זה באמת להביא לשינוי תודעתי בחברה הישראלית, כי בסוף זה עניין של החברה.
נחמן שי: אם החברה תדע לכבד גם אנשים עם לקות מסוימת ולהבין שלקות היא גם חולשה, אבל באותה מידה היא יכולה להיות גם מקור כוח, בדיוק באותו אופן.
נחמן שי: הם אנשים נמרצים יותר, אמביציוזיים יותר, מגלים יותר רצון להצליח ויכולים לעשות יותר.
נחמן שי: אם החברה תבין את זה, אז היא תדע שאין חריגים, כולם בסופו של דבר יכולים להיות שותפים מלאים והשינוי התודעתי מתחיל בין היתר גם פה בבית הזה ובוועדה הזאת ובחיים שלנו פה.
נחמן שי: אני קראתי את התכנית שהצגת.
נחמן שי: איגום משאבים זה דבר מאד קשה במדינת ישראל, כל אחד רוצה לשמור את המשאבים לעצמו ולא רוצה לאגם אותם עם אף אחד אחר, כך למדתי מתפקידים קודמים.
נחמן שי: אבל זה נכון, אם מאגמים משאבים, אוספים ביחד יותר כוח ואז באמת מקבלים איזה שהוא אגרוף שיכול לעשות שינוי.
נחמן שי: אני מקווה שתכנית כמו שלך באמת תגיע למשרד הרווחה והוא יוביל אותה.
נחמן שי: בכל מקרה אני רוצה להודות לכם.
נחמן שי: לשמוע אתכם זה מרגש וגם מעודד, באותה מידה.
<נורית חי יהודה: תודה לך.
<נורית חי יהודה: בשעות קשות - - -
<סיגלית זיו: אפשר להעיר הערה?
<סיגלית זיו: בגלל זה אני מאמינה וגם אני בחרתי בדרך לעבוד עם ילדים, כי אני מאמינה בהם כשגרירים שלנו בלהפסיק את הדעות הקדומות.
<סיגלית זיו: דרכם אפשר לחנך ילדים.
<סיגלית זיו: קשה לחנך מבוגרים.
<סיגלית זיו: אבל אני יודעת שכאשר אני מחנכת את הילד שאני בדיוק כמו כולם, הוא יעזור לזה.
עאידה תומא סלימאן: סיגלית, תודה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו עכשיו רצים על זמן שאול, אז תנו לי להתמקד בדברים כדי שנוכל לצאת עם תוצאות.
עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת חנין זועבי, בבקשה.
חנין זועבי: אני מצטערת שאני נאלצת לצאת מיד אחרי הדברים שלי לוועדת חינוך.
חנין זועבי: אני חושבת שכאשר אני מקשיבה לכם והקשבתי, אני לא יודעת אם אתן מרגישות את זה, אתן רק נותנות כוח.
חנין זועבי: כלומר יש הרבה כוח בדברים שאתם אומרים ויש הרבה עוצמה, וזה משהו שמחזק.
חנין זועבי: כאשר רואים איך – לא לצערנו – איך העוול – לצערנו שהוא קיים מצד אחד והמוגבלות מצד שני – מעצמה גם כן כוח ומאתגרת ומעצימה כישורים.
חנין זועבי: אני מקווה שזה המצב של רוב הנשים העיוורות, אבל אני לא חושבת ככה.
חנין זועבי: אני חושבת שהעבודה שלכן וגם ההירתמות שלנו להירתמות שלכם, ואני פה מודה שהעבודה שלנו על זכויות בעלי הנכות הינה בלב האג'נדה הציבורית שלנו, ואני חושבת שאתם עכשיו מאירים.
חנין זועבי: היום הזה צריך לדחוף אותנו על מנת לאמץ את הנושא הזה בצורה יותר רצינית בעבודה הפרלמנטארית שלנו.
חנין זועבי: אני חושבת שבחברה שלנו - ואני צריכה להודות - זה יותר קשה.
חנין זועבי: נורית, את הערת – זה קשה לכל הנשים.
חנין זועבי: בחברה הערבית אנחנו צריכים לעבוד קשה על כבוד האדם ולפעמים המוגבל אינו מוגבל, הוא גם שונה.
חנין זועבי: הוא אולי שונה, הוא לא מוגבל.
חנין זועבי: כאשר הוא מעצים כישורים אחרים, אז יש לו גם נקודות כוח שהן יותר חזקות מאשר האדם – זה שקוראים לו האדם הנורמאלי.
חנין זועבי: אני מסכימה עם חבר הכנסת נחמן שי שהמודעות לא צריכה להיות רק בקרב החברה, היא גם צריכה להיות בקרב אנשי הציבור, חברי הכנסת, ואני מקווה שיום כזה יאיר את תשומת ליבו וידחף אותנו לפעול יותר – גם בכיוון החקיקה וגם בכיוונים אחרים.
חנין זועבי: אני מודה לכם.
חנין זועבי: אני מודה שזה מעצים לראות אנשים שמתייחסים לאתגרים שלהם בצורה כזאת, בצורה דומה לאיך שאתם מתייחסים לאתגר הזה.
עאידה תומא סלימאן: תודה, חברת הכנסת חנין.
עאידה תומא סלימאן: מי נציגת משרד הרווחה?
עאידה תומא סלימאן: כן גברתי, אם אפשר שם ותפקיד.
<אילנה גלייטמן: אילנה גלייטמן, מנהלת השירות לעיוור.
עאידה תומא סלימאן: נעים מאד.
עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להזכיר שבזמנו אנחנו ביקשנו, כפי שאמרתי ב-9 ביוני, נתונים מפולחים לגבי אחוז הנשים עם עיוורון ולקויות ראייה, מפולחים למגזרים השונים.
עאידה תומא סלימאן: גם לדעת מה התכניות והשירותים הקיימים במשרד הרווחה.
עאידה תומא סלימאן: האם יש תכניות נוספות או נפרדות לנשים והאם יש התייחסות ותוספת של סיוע לאוכלוסיות הסובלות יותר מהתופעה.
<אילנה גלייטמן: מכתב התשובה הוכן על ידי ביום 18 ביוני 2015.
<אילנה גלייטמן: אני לא יודעת איך זה לא הגיע.
עאידה תומא סלימאן: כך הבנתי.
עאידה תומא סלימאן: נאמר לנו שהוא מחכה עדיין לאישור, ובסוף, מרוב טלפונים והתקשרויות למשרד לנדנד ולבקש את המידע, נאמר לנו זה הוכן, זה מחייב אישור קודם, ובסוף, כשהתקרבה הישיבה הזו, אמרו ממילא היא מגיעה לישיבה, היא תמסור את זה.
<אילנה גלייטמן: אז הנה.
עאידה תומא סלימאן: אז אני מאד מבקשת לשמוע, אם יש לך תשובות.
<אילנה גלייטמן: אוקיי.
<אילנה גלייטמן: מה שאני רוצה להגיד קודם כל, לגבי המיפוי שביקשת, אנחנו יודעים על הנתונים.
<אילנה גלייטמן: 50% מנושאי תעודת העיוור הן כמובן נשים, שזה מבחינה מספרית בערך 11,500 נשים.
<אילנה גלייטמן: יש לנו את הנתונים פה.
<אילנה גלייטמן: 51% הן נשים.
עאידה תומא סלימאן: כלומר אותו אחוז שנמצא באוכלוסייה.
עאידה תומא סלימאן: אחוז הנשים באוכלוסייה.
<אילנה גלייטמן: נכון, אותו יחס.
<אילנה גלייטמן: 5% מתוכם הם ילדים עד גיל 18, כשמה שמעניין פה, זה שעד גיל 18 יש קצת פחות בנות מאשר בנים נושאי תעודת עיוור.
<אילנה גלייטמן: אני לא כל כך יודעת להסביר את זה, אולי רופא יכול להסביר, אבל שאלנו כמה וכמה פעמים, לא כל כך ברור.
<אילנה גלייטמן: היחס הוא 44% בנות לעומת 56% בנים עד גיל 18.
עאידה תומא סלימאן: ופילוחים לפי המגזרים?
<אילנה גלייטמן: אוקיי, לגבי פילוחים לפי המגזרים, מערכת העיוור היום, המערכת שלנו היום, לא יודעת לפלח לפי מגזרים.
<אילנה גלייטמן: בזמנו לא הכניסו את הנתון של דת.
<אילנה גלייטמן: כדי לפלח את זה היום, אנחנו צריכים להעביר את זה לביטוח לאומי וזה מה שעשינו.
<אילנה גלייטמן: זאת אומרת צד אחד נעשה.
<אילנה גלייטמן: אנחנו העברנו את כל קובץ העיוורים לביטוח הלאומי, כדי שיתנו לנו נתונים מפולחים.
<אילנה גלייטמן: עדיין לא קיבלנו את התשובה הזאת.
עאידה תומא סלימאן: מהשנה שעברה עדיין לא קיבלתם תשובה?
<אילנה גלייטמן: נכון, לא קיבלנו.
<אילנה גלייטמן: לא, התהליכים - - -
עאידה תומא סלימאן: אם הייתי עובדת בקצב הזה, הבוחרים שלי היו צריכים להעיף אותי מזמן.
<אילנה גלייטמן: נכון, נכון.
<אילנה גלייטמן: לא, אבל כמו שאת יודעת, התהליכים הממשלתיים הם טופס א' להעברה בין משרד למשרד.
<אילנה גלייטמן: טופס א' הועבר, אז עכשיו זה בידיים של הביטוח הלאומי.
<אילנה גלייטמן: אנחנו את שלנו כבר מיצינו, אנחנו מחכים לתשובה.
<אילנה גלייטמן: אבל הבשורה היא שבעתיד הקרוב אנחנו נוכל לפלח בעצמנו, כי מערכת העיוור עוברת שדרגו ואז אנחנו בעזרת השם נוכל כבר בשנת 2017 להוציא לבד את הנתונים.
עאידה תומא סלימאן: בשנת 2017?
<אילנה גלייטמן: כן, זה אוטוטו 2017.
<אילנה גלייטמן: אנחנו בפתח.
<אילנה גלייטמן: בלי לשים לב אנחנו כבר עוד חצי שנה - - -
עאידה תומא סלימאן: אם זה בקצב הזה, אני בטוחה שאתם מרגישים שזה אוטוטו.
עאידה תומא סלימאן: אצלי אוטוטו זה משהו אחר.
עאידה תומא סלימאן: זה אומר בעוד שעה.
עאידה תומא סלימאן: ככה האוטוטו שלי.
<אילנה גלייטמן: במשרדי יש את הקצב שלהם, אבל בסדר.
<אילנה גלייטמן: זה עניין של תכנות של מערכת מחשב וזה יהיה.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, השירותים והתכניות.
<אילנה גלייטמן: מבחינת תכניות ושירותים – השירות המרכזי והכי בסיסי לכל אדם עיוור, לא משנה אם זה אישה או גבר או ילד או מבוגר, זה הנושא של הדרכה שיקומית.
<אילנה גלייטמן: זה אותן מורות שנותנות כלים כשהשאיפה היא לתת כלים לתפקוד עצמאי ובטוח כמה שיותר.
<אילנה גלייטמן: אנחנו רוצים לראות את הנשים ואת כל נושאי תעודת העיוור מתפקידים עצמאית, מתפקדים בטוח, הולכים ומתניידים, מתפקדים בעבודה.
עאידה תומא סלימאן: מתפקדים – את מתכוונת התפקוד האישי שלהם.
<אילנה גלייטמן: הכל, גם התפקוד האישי שלהם, גם ה - - -
עאידה תומא סלימאן: בכל התפקידים שהם אמורים לעשות בחיים.
<אילנה גלייטמן: בכל התפקידים.
<אילנה גלייטמן: בהורות, בהחתלה של ילד, בבישול, בהתניידות ברחוב, בקריאה במחשב וכו' וכו', ואת הכלים האלה נותנת ההדרכה השיקומית.
<אילנה גלייטמן: היא נותנת אותם טוב ויפה.
<אילנה גלייטמן: אנחנו מודעים לזה שיש דברים שגם ההדרכה השיקומית וכל הכלים שניתן בעולם לא יצליחו לגרום לזה שאישה עיוורת תהיה מסוגלת להשגיח על הילד שלה בגן הילדים, בגינה הציבורית.
<אילנה גלייטמן: זה ברור שחש דברים שעדיין גם עזרה נוספת.
<אילנה גלייטמן: הצרכים הנוספים נענים באמצעות פרויקט שנקרא פרויקט של חונכות - - -
עאידה תומא סלימאן: סליחה על הבורות שלי, אם אפשר לשאול, אבל כשאמרת שיש מורות או מדריכות שיקומיות, מה בדיוק הכוונה הסל שניתן בשירות הזה?
עאידה תומא סלימאן: כמה זמן מלווים?
עאידה תומא סלימאן: מתי מחליטים לתת אותו?
<אילנה גלייטמן: תראי, זה בהתאם לצורך.
<אילנה גלייטמן: מה שקורה זה כשאדם נזקק להדרכה שיקומית, עושים איזו שהיא בדיקה לראות מה הצרכים שלו.
<אילנה גלייטמן: יש כל מיני צרכים.
עאידה תומא סלימאן: מה זאת אומרת "נזקק", סליחה?
עאידה תומא סלימאן: איך מגדירים נזקק?
<אילנה גלייטמן: נאמר אישה אומרת אני בהתחלת היריון, אני אלד בחודש זה וזה, אני צריכה הדרכה שיקומית כדי לדעת להתארגן עם התינוק שעומד להיוולד.
<אילנה גלייטמן: זה עניין של צורך.
<אילנה גלייטמן: אני עומדת להתחתן, אני עומדת לעבור דירה.
עאידה תומא סלימאן: שנייה, אז אני מנסה להבין.