GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דב חנין: ברוכה הבאה חברתי, חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, יושבת-ראש הוועדה למעמד האישה ושוויון מגדרי.
דב חנין: אני אומר לכם, גבירותי ורבותי, אתם צריכים לדעת שאין הרבה הזדמנויות שבהן ועדות בכנסת מקיימות דיונים משותפים.
דב חנין: הדיון המשותף הזה מתקיים מכיוון שאכן יש כאן ממשק אמיתי ומאד מאד כואב בין מצוקה של תחבורה ציבורית לבין מצוקה של נשים, מצוקה של נשים בכפרים לא-מוכרים.
דב חנין: החיבור הזה חייב אותנו לעשות את הדיון המשותף הזה.
דב חנין: אני רוצה, גברתי יושבת הראש – חברים, אנחנו בדיון.
דב חנין: אני מבקש מכולם להבין את זה.
דב חנין: גברתי יושבת-הראש, הבעיה של הכפרים הבלתי מוכרים היא בעיה מאד גדולה והיא בעיה מאד מאד קשה.
דב חנין: ויש ויכוחים קשים בין המדינה לבין ציבור האזרחים הערבים הבדואים בנגב בשאלות שקשורות לנושא הזה.
דב חנין: אנחנו בדיון הזה בוודאי לא נוכל לפתור את כל הבעיה הזו.
דב חנין: היינו מאד רוצים, אבל כנראה שלא נצליח.
דב חנין: לכן אנחנו מנסים לקיים דיון מאד ממוקד בהיבטים שהם במנדט שלנו.
דב חנין: המנדט של הוועדה למעמד האישה ושוויון מגדרי זה הסתכלות על מעמדן ומצבן של נשים.
דב חנין: מעמד ועדת המשנה לתחבורה ציבורית זה לחשוב על פתרונות של תחבורה ציבורית.
דב חנין: נקודת המוצא המשותפת שלנו היא שהוויכוח הגדול בין הממשלה לבין הציבור של האזרחים הערבים הבדואים בשאלת הבעלות על הקרקעות הוא ויכוח מאד מאד חשוב.
דב חנין: מאד חשוב.
דב חנין: אבל גם אם הוויכוח הזה נמשך אין שום סיבה, לא בינתיים, שלא לייצר פתרונות שיאפשרו לאנשים לחיות בכבוד.
דב חנין: קודם כל לחיות, דרך אגב.
דב חנין: בדיון הקודם שמענו על תאונות הדרכים והפגיעות בילדים בגלל מחסור בתשתיות תחבורה ביישובים לא-מוכרים וגם ביישובים מוכרים בנגב.
דב חנין: הזכות של אנשים לחיות וזכויות האדם הבסיסיות צריכים להתקיים גם אם מתווכחים על השאלה למי שייכת הקרקע.
דב חנין: אפשר להמשיך להתווכח על השאלה למי שייכת הקרקע ובמקביל להתחיל ליצור פתרונות שנמצאים על הקרקע הזאת ונותנים לאנשים לחיות.
דב חנין: נמשיך להתווכח ובסוף ייקבע מה שייקבע – למי הקרקע שייכת – אבל בינתיים נרוויח חיים של בני-אדם.
דב חנין: נרוויח חיים בכבוד של בני-אדם, נרוויח יכולת של נשים למצות את עצמן, למצות את הזכויות שלהן לחיות בכבוד.
דב חנין: לכן אנחנו נקיים פה דיון מאד מאד ממוקד וענייני ואני מודה לכולם, לכל אלה שמכבדים אותנו בנוכחותם מהנגב ומהארגונים שמלווים את המאבק הזה.
דב חנין: אז ברוכים הבאים, ברוכות הבאות, גברתי יושבת-ראש הוועדה למעמד האישה ושוויון מגדרי.
עאידה תומא סלימאן: בוקר טוב, סבאח אל חיר, תודה-תודה חבר הכנסת דב חנין, האמת שבתחילת דרכי כיושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה, הסיור הראשון של הוועדה שערכתי היה בנגב.
עאידה תומא סלימאן: בסיור הזה הגעתי לאום אל חיראם.
עאידה תומא סלימאן: אחד הדברים שמאד השפיעו עליי היה האמירה של הנשים באותו כפר.
עאידה תומא סלימאן: כמובן, זה היה בצל כל האיום של ההריסות, הריסת הבתים, עקירת היישוב ממקומו.
עאידה תומא סלימאן: בכל זאת, הנשים גם דיברו על הקושי בעובדה שהכביש לא מגיע לתוך הכפר.
עאידה תומא סלימאן: ולא רק.
עאידה תומא סלימאן: הייתה בקשה שהרגשתי אז באמת את הבעייתיות הקיימת כאשר באים ומבקשים שהאוטובוס שעובר בדרך הראשית, לפחות שתהיה לו תחנה בכניסה לכפר, שהיא רחוקה מהכפר עצמו כקילומטר.
עאידה תומא סלימאן: רק כדי שלא יסחוב אותם האוטובוס עד התחנה הבאה, שהיא במושב הבא והם יצטרכו לחזור ברגל כדי להגיע לכפר שלהם.
עאידה תומא סלימאן: אמרתי לעצמי איך יכול להיות מצב כזה, שהדרישה לזכות אלמנטרית, שירות אלמנטרי שהמדינה צריכה לספק לתושבים, מתגמדת ונעשית פחות ופחות עד כדי כך – אל תיקחו אותנו 3 קילומטרים נוספים באוטובוס אלא תשימו לנו תחנה.
עאידה תומא סלימאן: פניתי לשר התחבורה וביקשתי.
עאידה תומא סלימאן: התשובה דיברה על תכנית שקיימת במשרד התחבורה להטיב עם סלילת הכבישים לאוכלוסייה הערבית ב-40%, אבל עד תום המכתב לא הייתה שום הבטחה שאפילו את הבקשה האלמנטרית הזו, שתהיה תחנת אוטובוס, לא בתוך הכפר כדי שחס וחלילה לא יגידו שהכירו בכפר הזה, אלא מחוץ לכפר, ממש בכניסה, על הכביש הראשי, אפילו הבטחה כזאת לא הייתה שם של שר התחבורה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא מדברות פה רק על עניין של תחבורה, שיהיה מובן מהתחלה.
עאידה תומא סלימאן: לפני יומיים קיימתי דיון על מצב האימהות.
עאידה תומא סלימאן: מחקר שנעשה על מצב של אימהות עם מוגבלות ונשים שמטפלות בילדים עם מוגבלויות.
עאידה תומא סלימאן: אחת הבעיות האמיתיות היא גם להגיע לשירותי בריאות, גם להגיע לשירותי חינוך, גם למצות את הזכויות שלנו, גם שנשים יגיעו לבדיקות רפואיות שהן צריכות.
עאידה תומא סלימאן: במיוחד שהמדינה ממקדת את כל השירותים או בבאר-שבע או בחורה או בכסיפה וכולם צריכים להגיע לשם.
עאידה תומא סלימאן: אז אם כולם צריכים להגיע לשם ואין תחבורה ציבורית, אנחנו לא מדברים על תחבורה אלא על זכויות.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו מדברים על דרך חיים, אנחנו מדברים על קיום אלמנטרי.
עאידה תומא סלימאן: חשוב לי היה להגיד את זה בהתחלה כי אפשר עכשיו להתחיל לדבר על תחנת אוטובוס פה, תחנת אוטובוס שם, אוטובוס נכנס ואוטובוס לא נכנס.
עאידה תומא סלימאן: צריך לשמור בראש שאנחנו לא מדברים רק על תחנת אוטובוס.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו מדברים על נשים וכמובן גברים – בדרך כלל לגברים יש כלי רכב פרטיים והם יכולים לנוע יותר בקלות – על הדרך להגיע לזכויות שלהן ועל הדרך להגיע לחיים יותר טובים.
עאידה תומא סלימאן: על זה אנחנו מדברים היום.
דב חנין: אנחנו קודם כל מברכים ומברכות את האורחות והאורחים שלנו מהנגב.
דב חנין: מי מכן או מכם רוצה לפתוח?
דב חנין: בבקשה, גברתי, אנא הציגי את עצמך.
<סעדה אבו ג'ודה: אני מאל זערורה, עובדת כמטפלת במשפחתון כשבע שנים.
<סעדה אבו ג'ודה: הייתה לי קבוצת נשים אצלנו בכפרים הלא-מוכרים.
<סעדה אבו ג'ודה: אני מדברת על הקמת תחנה בכביש 80, שעובר מצומת תל-ערד עד הכניסה לכסיפה.
<סעדה אבו ג'ודה: באמצע.
<סעדה אבו ג'ודה: לא כל-כך רחוק אלא בינוני.
<סעדה אבו ג'ודה: כל התושבים שחיים ליד הכביש, אין להם תחנות.
<סעדה אבו ג'ודה: אני סבלתי וגם הנשים סובלות.
<סעדה אבו ג'ודה: אישה מרימה את התינוק בידיים שלה והולכת עד צומת תל-ערד.
<סעדה אבו ג'ודה: אולי שעה וחצי היא הולכת ברגל.
<סעדה אבו ג'ודה: הבנות עוזבות את הלימודים שלהן בגלל שאין תחנה.
<סעדה אבו ג'ודה: גברים זקנים הולכים ונשים זקנות הולכות ברגל וכל הזמן הזה אף אחד לא דואג לנו.
<סעדה אבו ג'ודה: אף אחד.
<סעדה אבו ג'ודה: האוטובוס שעובר מכסייפה לא מחכה בגלל שאין תחנה.
<סעדה אבו ג'ודה: מה הבעיה לשים תחנה?
<סעדה אבו ג'ודה: אני לא יודעת.
<סעדה אבו ג'ודה: הכביש קיים, אבל למה אין תחנה באמצע?
<סעדה אבו ג'ודה: שמים תחנה בצומת תל-ערד, בכניסה לכסייפה.
<סעדה אבו ג'ודה: בכניסה לכסיפה יש תושבים ובערד יש תושבים, אבל מה עם התושבים הבלתי מוכרים שבצד הכביש, ימינה ושמאלה?
<סעדה אבו ג'ודה: כולם אולי 50 מטר מהכביש וכל התושבים האלה סובלים.
<סעדה אבו ג'ודה: כל פעם כשאני הולכת לפגישות בבאר-שבע אני בשמש.
<סעדה אבו ג'ודה: בשעה 12 או אחת אני חוזרת הביתה וזה לוקח אולי שעה וחצי, במקום שהבית רחוק מהכביש אולי חמש דקות.
<סעדה אבו ג'ודה: אבל כל הזמן הזה, שאני עוברת בדרך, האוטובוס עובר לידי, בצד שלי.
<סעדה אבו ג'ודה: איך זה חונק אותי.
<סעדה אבו ג'ודה: אני מרגישה שאני לא חיה במדינה שלי, שאני ככה – עזובה.
<סעדה אבו ג'ודה: איך זה מכביד עליי.
<סעדה אבו ג'ודה: אתם לא רואים איך הילדים של בתי הספר, כולם בחורף עומדים ככה, זרוקים.
<סעדה אבו ג'ודה: בלי תחנה ובלי כלום.
<סעדה אבו ג'ודה: הבת של אחות של בעלי נדרסה לפני שלושה שבועות בגלל שאין תחנת אוטובוס.
<סעדה אבו ג'ודה: ככה זורקים את הילדים, בלי לחשוב.
<סעדה אבו ג'ודה: אף אחד לא מתעניין בנו.
<סעדה אבו ג'ודה: אני פניתי למועצה, לשרון מלכי וליעלה.
<סעדה אבו ג'ודה: היא מזמינה אותי לפגישה.
דב חנין: היא נמצאת אתנו כאן והיא תוכל אולי לעדכן.
<סעדה אבו ג'ודה: שלום, שלום.
דב חנין: אבל עדיין אין פתרון.
<סעדה אבו ג'ודה: פעם עליתי באוטובוס שנכנס לכסייפה.
<סעדה אבו ג'ודה: בגלל שהילד שלי בן השנתיים, היה לו חום גבוה, התחננתי אליו שיוריד אותי קרוב לבית.
<סעדה אבו ג'ודה: אמר – לא, אין תחנה.
<סעדה אבו ג'ודה: והוא צחק.
<סעדה אבו ג'ודה: הוא אמר לי: תלכי למועצת אל קסום ותבקשי מהם.
<סעדה אבו ג'ודה: במועצה אומרים שזה לא שייך להם.
<סעדה אבו ג'ודה: כל אחד אומר לנו ללכת למקום אחר.
<סעדה אבו ג'ודה: והיום אני אישה בדואית שבאה לכנסת.
<סעדה אבו ג'ודה: תודה לבעלי, קודם כל, שהוא עזב את העבודה שלו היום ובא אתי.
דב חנין: תודה לך, תודה לך וכל הכבוד לך.
<סעדה אבו ג'ודה: אני מדברת בשם כל הנשים שלנו ביישובים הבלתי מוכרים.
<סעדה אבו ג'ודה: אני רוצה פתרון לזה.
<סעדה אבו ג'ודה: אם אתם אומרים שאנחנו חיים בכבוד, אני מרגישה שאני חיה בלי כבוד.
<סעדה אבו ג'ודה: בלי כבוד.
<סעדה אבו ג'ודה: אם אני הולכת את כל זה ברגל, אני חיה בלי כבוד.
<סעדה אבו ג'ודה: אם אני חיה במדינת ישראל, למה לא מכבדים אותי?
<סעדה אבו ג'ודה: למה לא שמים תחנות באמצע?
<סעדה אבו ג'ודה: זה טיפה בים.
<סעדה אבו ג'ודה: אני לא מבקשת לשים תחנות לילדים.
<סעדה אבו ג'ודה: אני לא ביקשתי לשים רמזור.
עאידה תומא סלימאן: זכותך גם לבקש את זה.
עאידה תומא סלימאן: את לא צריכה לוותר על זה.
<סעדה אבו ג'ודה: היום לא באתי לבקש לשים קו לבן להולכי רגל.
<סעדה אבו ג'ודה: מפה ומפה יש תושבים.
<סעדה אבו ג'ודה: האחות שלי בצד ימין ואני בצד שמאל.
<סעדה אבו ג'ודה: אני לא יכולה ללכת לאחותי בגלל שהנהגים ממהרים ועוברים.
<סעדה אבו ג'ודה: כולם נוסעים על 140-130.
<סעדה אבו ג'ודה: ארבע תאונות מאותה משפחה קרו בשני החודשים האחרונים.
<סעדה אבו ג'ודה: הבת מתה ושלושה במצב קשה.
<סעדה אבו ג'ודה: האמא של הילדה עכשיו בטראומה.
<סעדה אבו ג'ודה: איך הילדים של בתי הספר, כולם עכשיו עם פסיכולוג.
<סעדה אבו ג'ודה: מביאים אותם לבית שלי.
<סעדה אבו ג'ודה: היא מזמינה את האנשים לעשות להם פגישות, לעזור לאנשים בבית שלי.
<סעדה אבו ג'ודה: ואני, מה אני אעשה עכשיו?
דב חנין: תודה לך על הדברים המרגשים והחשובים.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו יושבים כדי לנסות למצוא פתרון.
<סעדה אבו ג'ודה: הכביש קיים, מה הבעיה לשים תחנה?
עאידה תומא סלימאן: בבקשה, מר עטייה אלעאסם.
<עטייה אלעאסם: שלום שוב לכולם, אנחנו במועצה עשינו מיפוי לכל התחנות של האוטובוסים שעוברים בכבישים 40, 25, 80, 31 ו-60.
<עטייה אלעאסם: אנחנו מצאנו שרוב התושבים ביישובים הלא-מוכרים בכלל לא מחוברים לכבישים האלה בגלל שאין תחנות אוטובוסים במרחק סביר או קרוב ליישובים הלא-מוכרים.
<עטייה אלעאסם: יש מרחקים של 6 קילומטר מהיישובים ובסך הכל צריך להציב תחנה שעולה – אני לא יודע כמה, אולי כמה מאות שקלים.
<עטייה אלעאסם: לשים אותה שם ושהאוטובוס יעצור וייקח את האנשים.
<עטייה אלעאסם: אנחנו יודעים שזה גורם סבל גדול, במיוחד לנשים שצריכות ללכת לטיפולים, לקחת את הילדים לטיפולים ולאנשים מבוגרים שקשה להם ללכת.
<עטייה אלעאסם: עשינו גם סיור.
<עטייה אלעאסם: פנינו לרכבת ישראל כי יש מסילה שעוברת שם, על-יד כביש 25, וראינו שיש שם תחנות שגם רחוקות מהאנשים.
<עטייה אלעאסם: אנשים צריכים לעבור דרך מסילת הברזל וזה מסכן את החיים שלהם.
<עטייה אלעאסם: נדרסו אנשים שם, במיוחד על-ידי רכבות הנוסעים שאתה לא שומע את הרעש שלהם.
<עטייה אלעאסם: הן יכולות להפתיע קשישים ואנשים כבדי שמיעה.
<עטייה אלעאסם: שלחנו למשרד התחבורה מכתב לפני כמה חודשים על המצב הזה, אבל הוא אפילו לא התייחס למכתב שלנו ולא נתן לנו שום תשובה.
<עטייה אלעאסם: כנראה זה כי מדובר באוכלוסייה בדואית שאפשר לזלזל בה.
<עטייה אלעאסם: יש לנו הצעה.
<עטייה אלעאסם: אנחנו יודעים שאין כבישים שנכנסים לתוך היישובים הלא-מוכרים, אבל יש אפשרות אחרת.
<עטייה אלעאסם: אנחנו יודעים שיש אוטובוסים שנכנסים לאסוף תלמידים לבתי הספר ואנחנו יודעים שמשרד התחבורה יגיד שאין כבישים, אוטובוסים לא יגיעו לשם וכו'.
<עטייה אלעאסם: לכן אנחנו מציעים מוניות שירות, טרנזיטים, שייכנסו למרכז הכפרים, יסדרו שם תחנות ואז זה יקל הרבה מאד על נשים, על קשישים ועל אנשים מבוגרים להגיע ליעד שלהם, היכן שהם רוצים.
<עטייה אלעאסם: תודה רבה.
דב חנין: שתי הנקודות שאתם העליתם הם בעצם מרכז הדיון ואני רוצה לחדד אותן, כדי שכל הגורמים מסביב לשולחן יבינו על מה אנחנו מדברים.
דב חנין: אנחנו מדברים על שתי סוגיות עקרוניות: האחת, תחנות עצירה בכבישים ראשיים קיימים, בסמוך לכפרים הלא-מוכרים.
דב חנין: זאת בעיה יחסית מאד פשוטה, אבל היא מחייבת שינוי גם בתשתיות.
דב חנין: יש היום כבישים שבנויים ככבישים מהירים וצריך לעשות את השינויים המתאימים.
דב חנין: סוגיה שנייה היא הפעלה בתוך השטח, במקומות שבהם בעצם אין תשתית לאוטובוסים.
דב חנין: אבל אנחנו, כמו שכל נציגי משרד התחבורה יודעים, אנחנו עובדים בכלל ביישובים ערביים עם מיניבוסים.
דב חנין: הכיוון שאנחנו היינו רוצים לחשוב הוא שגם במקומות שבהם התשתית עדיין לא מספיק טובה, אנחנו רוצים לקדם מצב שבו מיניבוס יכול להגיע בצורה כזאת או אחרת ולתת שירות בתוך האזור, בתוך הכפר הלא-מוכר, בתוך היישוב.
דב חנין: אני יודע שיש עם זה מורכבויות.
דב חנין: אנחנו נרצה לשמוע בדיון הזה גם מה הן המורכבויות וגם אם יש הצעות, איך אפשר להתמודד עם המורכבויות האלה ולפתור אותן.
עאידה תומא סלימאן: מוחמד אבו ג'ודה, בבקשה.
<מוחמד אבו ג'ודה: כביש 80 מתחבר לכסייפה עד הכניסה לתל-ערד, כביש 81.
<מוחמד אבו ג'ודה: המרחק הזה בין הכניסה של כסיפה לכניסה מהצד של ערד, זה מרחק של 2.5 קילומטר.
<מוחמד אבו ג'ודה: זה בדוק כי בדקתי את זה עם האוטו שלי.
<מוחמד אבו ג'ודה: בין שני המקומות האלה אין שום תחנה.
<מוחמד אבו ג'ודה: יש שתי יציאות של היישוב זערורה וזה כביש כורכר.
<מוחמד אבו ג'ודה: אני מבקש שישימו שתי תחנות לפחות לאנשים האלה.
<מוחמד אבו ג'ודה: יש תלמידים בבית הספר.
<מוחמד אבו ג'ודה: יש ילדים שלפעמים מאחרים את ההסעה של בית הספר והם יוכלו גם לעלות באוטובוס.
<מוחמד אבו ג'ודה: ככה הם יגיעו ללא הפסד יום לימודים.
<מוחמד אבו ג'ודה: יש גם מורים שיוצאים, גם רופאים וכל מיני אנשים שיוצאים לסידורים בערד, בבאר-שבע, בכסייפה.
<מוחמד אבו ג'ודה: שתהיה להם הסעה.
עאידה תומא סלימאן: ד"ר ת'אבת אבו ראס.
<ת'אבת אבו ראס: האמת היא שאין לי הרבה מה להגיד.
<ת'אבת אבו ראס: אני חושב שרציתי לשמוע את נציגי התושבים כאן, אבל אומר רק דבר אחד – לזכור שהמדינה כן משקיעה, למשל בתעסוקת נשים בדואיות היום, וזה יפה, אבל אם אין דרכי גישה ואין תחנות לאוטובוסים, איך האנשים יגיעו?
<ת'אבת אבו ראס: יש דואליות וזה חבל.
<ת'אבת אבו ראס: צריך לעשות תחנות כמעט בכל מקום ולתת את הזכות הזאת לנשים וגם לכולם – זאת זכות בסיס – הזכות להגיע למקומות עבודה.
<ת'אבת אבו ראס: אחרת לא נצליח להגדיל את אחוזי תעסוקת הנשים במרחב הבדואי.
<ת'אבת אבו ראס: תודה.
עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת דב וכולם, אני יודעת שיש תקציבים מיוחדים לעידוד תעסוקת נשים, כמו שאמר ד"ר ת'אבת.
עאידה תומא סלימאן: בדרך כלל עושים סקר מיוחד ובודקים האם צריך להכניס עוד תחבורה למקום כדי לעודד את האנשים.
עאידה תומא סלימאן: ויש תקציבים לזה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהגיע הזמן שיהיה לזה שימוש גם בנגב.
דב חנין: ד"ר יעלה רענן, גברתי, עשית יחד עם המועצה לכפרים לא-מוכרים איזושהי עבודה של בדיקת צרכים.
דב חנין: זו הזדמנות להודות לך, קודם כל, על העבודה הזאת ולהעריך באמת את העבודה שעשית ועשיתם.
דב חנין: האם היית רוצה להמשיך ולחדד את הצרכים וגם את מודל הפתרון שחשבתם עליו?
<יעלה רענן: אמרת את זה בצורה מאד ברורה.
<יעלה רענן: יש שני דברים: האחד הוא תחנות על כבישים קיימים.
<יעלה רענן: אני אקח את כביש 40 כדוגמה.
<יעלה רענן: זהו כביש שנוסע ממצפה רמון לבאר-שבע.
<יעלה רענן: יש 52 עצירות לאוטובוסים בכביש הזה ובכל תחנה יש מספר קטן של אנשים.
<יעלה רענן: יש יישוב של 500 תושבים ובתוך 52 התחנות האלה לא יכלו לשים תחנה בעבור כפר שמונה 500 תושבים.
דב חנין: מה שם הכפר?
<יעלה רענן: עבדה וסאיל אל בגר.
<יעלה רענן: בעבדה יש 500 ובסאיל אל בגר יש עוד 300.
<יעלה רענן: לא לזה ולא לזה אין תחנות אוטובוס, כאשר יש 52 תחנות בין מצפה לבין באר-שבע.
<יעלה רענן: אנחנו הגשנו לכם את המתווה של האוטובוס, איפה צריכות להיות התחנות האלה.
<יעלה רענן: יש שם בית ספר והמורות אשר מגיעות ללמד, אין להן תחנה לרדת בה.
<יעלה רענן: הסיפור שלך הוא הסיפור שלהן.
<יעלה רענן: הן צריכות ללכת קילומטרים בשמש כדי להגיע וללמד את הילדים בבית הספר.
<יעלה רענן: הדבר השני הוא כמו שאמר עטייה, וזה נושא הכפרים.
<יעלה רענן: יש, למשל, הכפר סווין, שנמצא 6 קילומטר מהכביש הראשי.
<יעלה רענן: למי שאין אוטו פרטי, אין שום יכולת להגיע לקופת חולים, בית חולים, בית ספר, אוניברסיטה ועבודה.
<יעלה רענן: לכן, הרעיון הוא להיכנס לתחנה אחת במרכז הכפר.
<יעלה רענן: ונתנו לכם גם איזושהי תשתית שמראה איזה כפרים יש עם מאות תושבים כל אחד, ומה נקודת המרכז של הכפר.
<יעלה רענן: השעות החשובות הן איסוף בשעות הבוקר והחזרה בשעות הצהריים, ולא צריך אוטובוס.
<יעלה רענן: הטרנזיטים יעבדו, אבל בלי העזרה של משרד התחבורה, אפילו מערכת טרנזיטים לא יכולה להתפתח.
<יעלה רענן: חובה עזרה של משרד התחבורה.
<יעלה רענן: עוד שני דברים קצרים – ד"ר סלמאן אבו באדר, כלכלן באוניברסיטת בן-גוריון, עשה מחקר ומצא שהדבר שמנבא הכי טוב את היכולת לצאת לעבודה היא האם קיימת או לא קיימת תחבורה ציבורית.
<יעלה רענן: זה המנבא הכי טוב שיש.
<יעלה רענן: כלומר, המדינה מראש מענישה את האנשים האלה, שאין להם אפשרות לצאת לעבודה.
<יעלה רענן: כמו שנאמר פה, זה עומד בניגוד מוחלט לכל הרצונות האמיתיים של המדינה לאפשר תעסוקה יותר מלאה של האוכלוסייה הערבית בנגב.
<יעלה רענן: חייבים תחבורה ציבורית, אם רוצים שאנשים ייצאו לעבודה.
<יעלה רענן: אני אישית מכירה עשרות נשים בגיל עשרים שרוצות ללכת ללימודים גבוהים, לקבל תואר בחינוך – בתואר ראשון עדיין חסרים מורים ערבים בנגב – אבל הן לא יכולות.
<יעלה רענן: למה?
<יעלה רענן: כי אין תחבורה ציבורית לכפר כדי לאפשר להן לצאת ללימודים.
<יעלה רענן: זה מה שיש לי לומר ואני רוצה גם לציין שנמצאת כאן לילה אלהוזייל, שהיא הנציגה של עמותת סידרה, שגם עושה המון למען קידום היכולות הכלכליות של נשים בכפרים, אם היא גם תרצה לומר משהו.
עאידה תומא סלימאן: תרצי להגיד, גברתי?
<לילה אלהוזייל: כן.
<לילה אלהוזייל: בעמותת סידרה עשינו מחקר על הצרכים של הנשים בכפרים הבלתי מוכרים.
<לילה אלהוזייל: במחקר גילינו ש-28% מהנשים משתמשות בתחבורה ציבורית ו-8% משתמשות בתחבורה פרטית של בעל, בן משפחה וכו'.
<לילה אלהוזייל: חוסר בתחבורה ציבורית מונע מהנשים להיות ניידות, עצמאיות, יכולות לעשות כל מיני דברים שהן כן רוצות כי הן תלויות במישהו שיבוא לקחת אותן ולהסיע אותן.
<לילה אלהוזייל: זה גם מפריע להן לא רק ללמוד ולהתקדם, כמו שאמרה ד"ר יעלה.
<לילה אלהוזייל: זה גם מפריע להן מבחינת בריאות.
<לילה אלהוזייל: הן לא יכולות לקחת את הילדים לקופת חולים, הן לא יכולות לטפל בהם, הן לא יכולות להגיע למרכז, לנגב או לבאר-שבע.
<לילה אלהוזייל: הכול מחוסר בתחבורה ציבורית.
<לילה אלהוזייל: חוסר תחבורה ציבורית גורם גם לאחוז נשירה מאד גדול של תלמידים מבתי הספר.
עאידה תומא סלימאן: האם מישהו יודע מה היחס בין אחוזי הנשירה בנגב לאחוזי הנשירה בצפון?
<יעלה רענן: אחוזי הנשירה בנגב תלויים מאד מאד בשאלה האם קיים בית ספר תיכון באותו אזור.
<יעלה רענן: באזורים שאין בהם בית ספר תיכון, למשל אצלכם שאין, הנשירה היא כ-50%, גם בנות וגם בנים.
<יעלה רענן: מכיתה ח' מתחילה הנשירה ועד י"ב נושרים 50%.
<יעלה רענן: בכפרים בדואים שיש בהם בית ספר תיכון, למשל אום עדנאן וקסר א סיר, אחוז הנשירה הוא 5%.
<יעלה רענן: אלה הבדלים מדהימים.
מסעוד גנאים: את מדברת על תחבורה ציבורית בכפרים המוכרים וגם בכפרים הלא-מוכרים?
<לילה אלהוזייל: האמת היא שאני מדברת על הכפרים הלא-מוכרים.
מסעוד גנאים: בכפרים הלא-מוכרים אנחנו מדברים אפילו על חוסר בכבישים.
<יעלה רענן: אני מדברת על הכפרים הלא-מוכרים, על הממצאים שאנחנו גילינו בשטח שם, על הקשיים של הנשים שפגשנו.
דב חנין: גברת אבו ג'ודה, אני רק רוצה לעדכן אותך שבהמשך לפנייה שלך אלינו פנינו למשרד התחבורה וקיבלנו תשובה שהוקם מעגל תנועה בכספייה על כביש 80, ובמסגרת המעגל הזה הוקמו שתי תחנות אוטובוס, לדרום ולצפון.
דב חנין: הם טוענים שמרחק ההליכה הוא 150 מטר מהכפר אבל הם מדברים רק על התשתית.
דב חנין: כרגע עדיין לא מדובר בתשובה הזאת על כך שאוטובוס פועל שם.
<יעלה רענן: זה כביש אחר.
טלב אבו עראר: אני הגשתי שתי שאילתות לשר התחבורה, כדי להקים תחנות בכניסה לכסייפה ובעוד מקום.
טלב אבו עראר: אישרו לנו תחנה בכניסה המזרחית לכסייפה.
טלב אבו עראר: בין הכניסה לכסייפה לבין צומת תל-ערד, מרחק של יותר משני קילומטרים, אין תחנה וזה קשה מאד.
<יעלה רענן: ישנם כפרים מוכרים, עשרה חדשים בעשור האחרון, שיש בהם תחבורה ציבורית או התחילו בהם.
<יעלה רענן: למשל ביר הדאג' וגם גסר א סיר וגם אם אתנאן, אבל יש עוד שבעה כפרים מוכרים שאין בהם תחבורה ציבורית.
<יעלה רענן: זה כולל את אבו תלול, אום בטין.
<יעלה רענן: יש כפרים שהמדינה הכירה בהם ואומרת: כן, יש פה כפר, אבל לא מביאה לשם תחבורה ציבורית.
דב חנין: אנחנו מיד נשמע גם את נציגי משרד התחבורה.
עאידה תומא סלימאן: אבל קודם אם אפשר לתת לאבי אזולאי מהרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
<אבי אזולאי: יושבת-הראש, אני לא אמור להתערב בדיון שקשור לתחבורה ציבורית, אבל בהיבט של בטיחות בדרכים וממה שאני שומע פה, חשוב שאני אתערב כי צריך לשים את הדברים על השולחן.
<אבי אזולאי: תאונות דרכים שקשורות לתחנות אוטובוס קורות בדרך כלל בזמן ההמתנה לאוטובוס ואחרי שיורדים מהאוטובוס, כולל תאונה עם אח תאום שם אצלכם, ביציאה מכסייפה שהייתה לפני שנתיים.
<אבי אזולאי: הבעיה המרכזית היא לא רק להציב תחנה.
<אבי אזולאי: צריך להציב אותה במצב ובמקום שהיא גם תהיה בטוחה.
<אבי אזולאי: שאפשר יהיה להמתין לאוטובוס בצורה בטוחה וכשיורדים מהאוטובוס אפשר לחצות בצורה בטוחה.
<אבי אזולאי: לכן אני אומר שלא מציבים תחנה בכל מקום.
<אבי אזולאי: בשביל להציב תחנה צריכים להתקיים מספר תנאים, כמו שאנחנו לא שמים מעברי חצייה בכל מקום.
<אבי אזולאי: אנחנו לא נעמיד מעבר חצייה בקטע דרך במהירות של 70 קמ"ש, כי מראש אנחנו אומרים שמי שיחצה שם, דמו בראשו.
<אבי אזולאי: כנ"ל לגבי תחנות אוטובוס.
<אבי אזולאי: מעגל התנועה בכביש 80 ביציאה מכסייפה לכיוון מזרח, לפני שהייתה מעגל תנועה הייתה בעיה מאד קשה והיו תאונות של ילדים, שירדו שם מהאוטובוס.
<אבי אזולאי: ברגע שהוקם מעגל תנועה, הוא ממתן את התנועה ונוסעים יותר לאט.
<אבי אזולאי: הוצבו שם תחנות והסדירו את העניין.
<אבי אזולאי: לכן אני אומר שאסור למהר ולהגיד שבכל מקום צריך תחנה.
<אבי אזולאי: צריך שהתחנה תהיה בטיחותית, עם מעבר מסודר.
דב חנין: אנחנו בהחלט בעד הדברים שאתה אומר, אבל הבעיה נעשית אפילו יותר מסובכת כי חלק גדול מהכבישים היום בדרום הולכים ונעשים מהירים.
דב חנין: כאמור, זהו מהלך שאנחנו מברכים עליו.
דב חנין: למשל כביש 31, שהזכרנו בדיון הקודם.
דב חנין: אנחנו מברכים על זה.
דב חנין: כביש מודרני, יעיל ומצוין.
דב חנין: אבל אם אנחנו מבינים שיש בעיה של צרכי תחבורה ציבורית, צריך באותו כביש למצוא פתרון של מפרץ.
דב חנין: כמובן, אתה לא תקים תחנה שתעצור את כל הכביש המהיר, אבל שוב זאת שאלה של תשתיות שהיא מתחייבת.
דב חנין: בוודאי תחנת אוטובוס צריכה להיות בטוחה, אבל צריכה להיות גם תחנה, אחרת בשביל מה עשינו את הכול?
דב חנין: בסוף המטרה היא לשרת בני-אדם, שיוכלו לנסוע בצורה בטוחה ממקום למקום.
<אבי אזולאי: זה בדיוק העניין.
<אבי אזולאי: זה לא להציב עמוד ולהגיד שעכשיו יש פה תחנה והאוטובוס עומד.
<אבי אזולאי: זה צריך להיות מוסדר.
דב חנין: זה ברור לגמרי.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שברור לכולנו שכאשר אנחנו דורשים משהו, אנחנו רוצים שהוא ייעשה בדיוק כמו שהוא צריך להיעשות, בדרך הכי בטיחותית.
עאידה תומא סלימאן: לא לסכן יותר את חיי בני-האדם.
דב חנין: יש אולי עוד נציגים של ארגונים?
דב חנין: כן, מר דגן, בבקשה.
<עפר דגן: קודם כל, אני מברך על כך שהנושא החשוב הזה הגיע לפתחה של הכנסת.
<עפר דגן: באמת נוצר פה מצב מאד מאד בעייתי, בכך שהאוכלוסייה הכי מוחלשת, הכי ענייה במדינה, האוכלוסייה שהכי צריכה את השירות של התחבורה הציבורית כדי להשתלב בהשכלה, כדי להשתלב בתעסוקה, כדי לצרוך שירותים חיוניים, היא גם האוכלוסייה שהשירות הזה הכי נמנע ממנה.
<עפר דגן: אנחנו ב"סיכוי" נכנסנו לתחום הזה ממש לאחרונה ואנחנו ממש בשלב ראשוני של למידה של הנושא.
<עפר דגן: אני כן ארצה לגעת בשתי נקודות ספציפיות.
<עפר דגן: ראשית, דובר פה על הקושי האמיתי להכניס תחבורה ציבורית במקומות שאין בהם כבישים סלולים.
<עפר דגן: חשוב להזכיר, גם בהקשר לדיון הקודם שהיה פה, שיש מקומות שכבר נסללו בהם כבישים למרכזי שירותים חיוניים, גם בכפרים לא מוכרים.
<עפר דגן: בכבישים סלולים בוודאי אפשר להכניס תחבורה ציבורית.
<עפר דגן: שנית, לאחרונה הקצה משרד התחבורה תקן לממונים על תחבורה ציבורית במועצות המקומיות והאזוריות.
<עפר דגן: התקן הזה, כך הבנו, יתוקצב על-ידי משרד הפנים בהתאם לגודל של אותה מועצה.
<עפר דגן: כלומר, בהתאם למספר התושבים באותה מועצה יוחלט האם לתת תקן מלא, חצי משרה או משרה אחת שתהיה משותפת לכמה מועצות יחד.
<עפר דגן: אני חושב שזה חשוב בהקשר של המועצות האזוריות אל קסום ונווה מדבר.
עאידה תומא סלימאן: איך נקרא התקן הזה?
<עפר דגן: אחראי על תחבורה ציבורית במועצות האזוריות.
<עפר דגן: הוא מתוקצב דרך משרד התחבורה על-ידי משרד הפנים.
<עפר דגן: התקן הזה, כמו שאמרתי, נקבע ביחס לגודל המועצה וכמות התושבים שיש.
<עפר דגן: אנחנו יודעים שמועצות אל קסום ונווה מדבר, רשומים בהן כ-15,000 תושבים באופן פורמלי, לפי נתוני הלמ"ס, אבל הן נותנות שירותים לקרוב ל-100,000 תושבים.
<עפר דגן: אני מעלה את זה כאן אולי כדי למנוע איזושהי בעיה עתידית שהם יקבלו תת-תקצוב.
<עפר דגן: אם אנחנו יודעים שהמועצות האלה נותנות שירותים ל-100,000 אנשים, חשוב לדאוג לכך שהן יקבלו את התקן הזה בהתאם.
<עפר דגן: תקן כזה הוא קריטי להפעלה עתידית של תחבורה ציבורית.
עאידה תומא סלימאן: השאלה היא האם תת-התקצוב הוא רק בתקן הזה.
<עפר דגן: אני לא יודע.
דב חנין: אנחנו מעריכים שכנראה יש עוד תת-תקצוב, אבל אנחנו נתחיל מהתקן הזה.
<עפר דגן: זה תקן שהוא קריטי כדי לפתח בעתיד.
<עפר דגן: חלק מהבעיות הן באמת עניין של כוח-אדם מקצועי בנקודות הנכונות.
דב חנין: תודה רבה על ההערה.
<בת-שבע אפרים: אני גם גרה בנגב, במושב נבטים, ואנחנו מכירים את הקושי של כל היישובים, שהם לא מאוגדים.
<בת-שבע אפרים: מדינת ישראל חייבת לתת על כך את הדעת מכיוון שיש המון המון יישובים מסודרים ואין, כפי שאמרתם והצגתם, אין תחבורה סדירה.
<בת-שבע אפרים: הסיכון הוא גדול למי שעובר שם.
<בת-שבע אפרים: כביש 25, שכולנו נוסעים בו, מסוכן וגובה דמים.
<בת-שבע אפרים: יחד עם שגב שלום ועם כל הכפרים מעלינו אנחנו מנהלים המון התכתבויות למשרד התחבורה.
<בת-שבע אפרים: משרד התחבורה אישר עכשיו עבודה בשגב שלום ובצומת ערוער.
<בת-שבע אפרים: מצד שני, בחודשיים האחרונים נהרג בחור מאצלנו ומהשבט שלנו למעלה.
<בת-שבע אפרים: שניים נהרגו, אבא ובן.
<בת-שבע אפרים: תאונות קטלניות כמעט כל יום.
<בת-שבע אפרים: לכן צריך גם לתת את הדעת לא רק על היציאה מהיישובים.
<בת-שבע אפרים: גם אצלנו אין תחבורה סדירה.
<בת-שבע אפרים: אנחנו צריכים להגיע לכביש הראשי, לתפוס אוטובוס שיוצא מדימונה בלבד ואנחנו נעזרים בזה.
<בת-שבע אפרים: מי שאין לו רכב, חייב להיעזר או באחרים או בטרמפים או לעמוד בכביש.
<בת-שבע אפרים: זו בעיה ידועה שכל אזור הנגב סובל ממנה.
עאידה תומא סלימאן: אני מבינה שנמצאת אתנו נציגת משרד התחבורה, רחלי רוזנזפט.
<רחלי רוזנזפט: עלו כמה נושאים ואני אתייחס אליהם לפי הסדר.
<רחלי רוזנזפט: קודם כל, לגבי היישובים המוכרים.
<רחלי רוזנזפט: הזכרת את אבו תלול ואום בטין, שני יישובים שכרגע יש לנו בשבילם תכנית למסלול.
<רחלי רוזנזפט: אום בטין הוא יישוב שכרגע יש לו כל מיני תביעות על הקרקע, גם במקומות שאנחנו רוצים להקים בהם מדרכות ותחנות אוטובוס.
<רחלי רוזנזפט: לכן כרגע זה מוקפא ואנחנו שם בהידברות עם התושבים עצמם, אבל אין שום התעלמות, בוודאי לא בשני היישובים האלה.
<שמואל דוד: היישוב הוכר ב-2005 ואנחנו ב-2016.
<שמואל דוד: אנחנו מדברים על אי אלו שנים, 11 שנה.
<שמואל דוד: אין יכולת להקים תחנות?
<רחלי רוזנזפט: אנחנו כרגע מנסים לעשות כמטב יכולתנו בשני היישובים האלה, המוכרים, וזה לא שמתעלמים מהיישובים האלה.
<שמואל דוד: 11 שנה זה כמטב יכולתכם?