GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עאידה תומא סלימאן: כלומר זה לא עניין של ברגע שהאישה או הגבר או הילד או הילדה מוציאים תעודת עיוור – מקבלים את הסל, אלא לאורך החיים שלהם - - -
<אילנה גלייטמן: לכל אורך החיים, כן.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, לאורך החיים הם יכולים לגשת ולקבל את המענה - - -
<אילנה גלייטמן: כן, כן.
עאידה תומא סלימאן: לפי הצורך הרגעי באותה תקופת חיים.
<אילנה גלייטמן: בדיוק, בדיוק, בכל מיני צמתים בחיים.
<אילנה גלייטמן: אגב, גם לפני קבלת התעודה.
עאידה תומא סלימאן: האם זה מוגבל?
<אילנה גלייטמן: כמובן שזה מוגבל.
<אילנה גלייטמן: אנחנו מדינת ישראל, יש מגבלות תקציב.
<אילנה גלייטמן: זה לא שאנחנו - - -
עאידה תומא סלימאן: לא בכל הנושאים.
<אילנה גלייטמן: כן, אבל זה ברור.
<אילנה גלייטמן: אנחנו מעט מאד אומרים עד כאן.
<אילנה גלייטמן: אם אנחנו אומרים עד כאן זה לא בגלל מגבלת תקציב, אלא לפעמים הרבה יותר בגלל - - -
עאידה תומא סלימאן: לא, לא, זאת לא תשובה מספקת.
עאידה תומא סלימאן: תגידי לי - - -
<אילנה גלייטמן: אין מגבלת תקציב - - -
עאידה תומא סלימאן: מה היא מגבלת התקציב?
<אילנה גלייטמן: אנחנו לא מגבילים.
<אילנה גלייטמן: אנחנו מגבילים כשהבן אדם הופך את הצורך הזה לתלות.
<אילנה גלייטמן: אם אנחנו רואים איזה שהוא שלב שבו האישה כבר הופכת את זה לסוג של עזרה יומיומית, זה סיפור אחר.
<אילנה גלייטמן: עד כאן נעמיד את הגבולות, משום שבאמת המטרה היא להגיע לעצמאות, להגיע לביטחון.
עאידה תומא סלימאן: מהרגע שניגשים ומביעים את הצורך – קודם כל האם כולם יודעים שהאופציה הזו פתוחה בפניהם לאורך כל החיים?
<אילנה גלייטמן: לצערנו אנחנו יודעים שלא כל האנשים נושאי תעודת העיוור יודעים את הזכויות שלהם, כמו שלא כל אזרחי מדינת ישראל יודעים את הזכויות שלהם.
<אילנה גלייטמן: אנחנו אמנם מפרסמים את הזכויות גם בחוברת זכויות רצינית שאנחנו מציעים, גם באינטרנט, גם - - -
עאידה תומא סלימאן: מה זאת אומרת "חוברת"?
<אילנה גלייטמן: יש לי פה אם את רוצה לראות.
עאידה תומא סלימאן: חוברת לאנשים עם עיוורון?
<אילנה גלייטמן: מדריך זכויות.
עאידה תומא סלימאן: מה הם יעשו איתו?
<אילנה גלייטמן: זה גם מונגש, זה גם קולי.
<אילנה גלייטמן: הם יכולים לקבל את זה בכל צורה.
עאידה תומא סלימאן: לא, כי את מראה לי חוברת ואני תוהה איך?
<אילנה גלייטמן: אגב, גם בני המשפחה יכולים, אבל יש הרבה - - -
עאידה תומא סלימאן: לא, לא, בני המשפחה זה לא בן אדם שהוא אחראי על עצמו ושהוא יכול - - -
<אילנה גלייטמן: רגע, רגע.
עאידה תומא סלימאן: לא, זה לא מתקיים בצורה כזאת, חברות.
עאידה תומא סלימאן: הגענו למקום כדי לשמוע את הקושי, אבל למצוא את הפתרונות זה העיקר בישיבות שלנו.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא רק ישיבת ונטילציה, אנחנו רוצים להתקדם.
עאידה תומא סלימאן: שנה חיכיתי לתשובות האלה, אז אני רוצה להבין.
עאידה תומא סלימאן: זה לא מספק אותי להגיד שבני משפחה יכולים להכיר.
עאידה תומא סלימאן: מההיכרות - - -
<אילנה גלייטמן: גם אותנו לא.
<אילנה גלייטמן: לכן אנחנו פועלים בכל הדרכים האפשרויות.
<אילנה גלייטמן: יש לנו תחנות מידע ויש לנו אתר אינטרנט מאד מאד מעודכן.
<אילנה גלייטמן: יש לנו חוברות, יש לנו אנשי מקצוע בשטח.
<אילנה גלייטמן: יש עשרות דרכים שבהן אנחנו מנסים להפיץ את המידע.
<אילנה גלייטמן: והיום, לאור דו"ח מבקר המדינה, שבאמת אומר שהרבה מאד אנשים לא ממצים את הזכויות שלהם, אנחנו מוציאים מכתב יזום לכל העיוורים במדינת ישראל.
<אילנה גלייטמן: הם יקבלו אותו הביתה, מכתב שבו יהיה כתוב באמת על הזכויות הבסיסיות האלה, של הדרכה שיקומית.
<קריאה: מתי זה יקרה?
<אילנה גלייטמן: המכתב עומד לצאת בתוך שבוע.
עאידה תומא סלימאן: שנייה, כשאת אומרת מוציאים מכתב, מוציאים מכתב רגיל?
<אילנה גלייטמן: כן, מכתב רגיל.
עאידה תומא סלימאן: אבל אתם שולחים לאדם עיוור.
<אילנה גלייטמן: אז מה אנחנו יכולים לעשות יותר מכל האמצעים שרק - - -
עאידה תומא סלימאן: אולי תשלחו עם זה CD.
<נורית חי יהודה: עאידה, בואו לא - - -
עאידה תומא סלימאן: אני הקשבתי, ישבתי, הקשבתי, תנו לי עכשיו לשאול את השאלות, אני מאד מבקשת.
עאידה תומא סלימאן: מכתב לאדם עיוור זה לא מתקבל על הדעת.
עאידה תומא סלימאן: או שבני המשפחה יזרקו את זה, אני אומרת לכם.
עאידה תומא סלימאן: יכול להיות שבני המשפחה ייקחו את זה ויזרקו לסל האשפה.
עאידה תומא סלימאן: לפחות תשלחו CD.
עאידה תומא סלימאן: אמרת שיש לכם.
עאידה תומא סלימאן: תשלחו CD עם המכתב.
עאידה תומא סלימאן: שהמדינה תשקיע קצת כסף.
עאידה תומא סלימאן: CD אחד שיכולים לשמוע את זה.
עאידה תומא סלימאן: שיכולים לשמוע מה הזכויות שלהם.
עאידה תומא סלימאן: אמרתם שיש לכם הקלטה כזו.
<קריאה: זה נכון מאד.
<אילנה גלייטמן: לא, הקלטה של כל מדריך הזכויות.
<אילנה גלייטמן: תראי, אני יוצאת עכשיו מהוועדה - - -
עאידה תומא סלימאן: או לפחות מכתב בשפת ברייל.
<אילנה גלייטמן: אני יוצאת עכשיו מהוועדה אצל קארין אלהרר, הוועדה לביקורת המדינה.
<אילנה גלייטמן: החיוב שאנחנו חויבנו הוא על מכתב.
<אילנה גלייטמן: אתם רוצים CD, זה יתעכב.
<קריאה: אבל למה זה מתעכב?
עאידה תומא סלימאן: סליחה, מה שמחייבים בוועדת ביקורת המדינה זה בביקורת המדינה.
עאידה תומא סלימאן: זה לא מונע מאיתנו קצת להפעיל שכל ולחשוב על דרך יותר מונגשת.
<אילנה גלייטמן: אני חושבת שאנחנו יכולים לשאול פה את הנציגים העיוורים שנמצאים.
<אילנה גלייטמן: אני חושבת שבהחלט זו לא הבעיה.
<אילנה גלייטמן: הם יקבלו מכתב, הם מקבלים מאיתנו הרבה מכתבים, הם מקבלים מהמדינה הרבה מכתבים.
<אילנה גלייטמן: הם מקבלים הרבה מכתבים, הם מוצאים את הדרך שלהם, כל אחד בדרכו שלו.
<קריאה: אבל למה להקשות אם אפשר להקל?
עאידה תומא סלימאן: את מצד אחד אומרת לי – הם לא יודעים ולא כולם יודעים את זכויותיהם.
עאידה תומא סלימאן: ואת אומרת לי שאין מה לעשות, כנראה אנחנו מנסים להנגיש.
עאידה תומא סלימאן: מצד שני את אומרת לי – הם ימצאו את הדרך שלהן.
<אילנה גלייטמן: ואני מספרת לך על הנגשות בעשרות דרכים.
<אילנה גלייטמן: דרך תחנת מידע, דרך קו קולי, דרך אתר אינטרנט, דרך חוברת, דרך עובדות סוציאליות ועכשיו גם דרך מכתב.
<אילנה גלייטמן: אני חושבת שבאמת יש פה דוגמא של ניסיון לתת את שיא מיצוי הזכויות שרק אפשר, שיא הידע שאפשר לתת לאנשים על הזכויות שעומדות בפניהם.
<אילנה גלייטמן: אני חושבת שאנחנו עושים מעל ומעבר.
עאידה תומא סלימאן: אז אין בעיה.
<אילנה גלייטמן: אני חושבת שאם אתם רוצים עכשיו להעביר את זה ל-CD, זה יעכב את הסיפור הרבה יותר וחבל, משום שמחר לגבי ה-CD יגידו לנו – אין לי דרך לשמוע את ה-CD, אז תביאי לי טייפ.
<נורית חי יהודה: בואו נדבר על השירותים שקיימים לנשים עיוורות ולא על איך השירות לעיוור מעביר את הזכויות שלו.
<נורית חי יהודה: כי הזכות של הדרכה שיקומית היא אמנם זמנית, היא לא ממצה.
<נורית חי יהודה: לאמא עיוורת, עם כל הכבוד, אם שמתם לב, השירות לעיוור נותן הדרכה שיקומית לכל אדם עיוור כדי להיות עצמאי.
<נורית חי יהודה: עאידה, את דיברת לעצמאי באופן אישי ואת אמרת באופן אישי, אבל לא לנושא של טיפול בילד.
<נורית חי יהודה: זה יכול להיות, אבל בסופו של דבר זה זמני ורוב הביצוע של המשימות היומיומיות נותר על האמא העיוורת.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אבל אנחנו כבר שמענו את זה.
<נורית חי יהודה: זאת אומרת שהדרכה שיקומית, עם כל הכבוד, זה לא זכות שממצה את החסר.
עאידה תומא סלימאן: נורית, השאלה הייתה מה עם ההדרכה.
עאידה תומא סלימאן: כמה זמן אתם נותנים לאימהות.
<נורית חי יהודה: יש פה נציגה ממגדלור, היא יכולה להגיד.
עאידה תומא סלימאן: כמה זמן אתם נותנים הדרכה לאמא.
<אילנה גלייטמן: כל אחד לפי הצרכים שלו, לפי השלב שבו הוא נמצא.
<אילנה גלייטמן: אנחנו לא מפסיקים - - -
עאידה תומא סלימאן: אני עדיין זוכרת מהדיון הקודם, לפני שנה, שנאמר לי שבאים ומדריכים אותם בפעילויות הבסיסיות הראשונות של החתלה, של הנקה וכדומה, וזה לתקופה קצרה וזהו.
<אילנה גלייטמן: זה לתקופה עד שהיא לומדת, מה זאת אומרת?
<אילנה גלייטמן: מישהו אומר לה אחר כך שהיא לא תקבל כי היא לא קלטה את החומר?
<אילנה גלייטמן: אבל אם זה הופך להיות למצב של - - -
עאידה תומא סלימאן: גברתי, סליחה, סליחה.
עאידה תומא סלימאן: אני מנסה פה להבין.
עאידה תומא סלימאן: את לא נותנת לי – כמה שעות הדרכה מגיע לה.
עאידה תומא סלימאן: את לא אומרת לי באיזה שלב זה מפסיק.
<אילנה גלייטמן: זאת אני שמנסה לא לקבוע שעות.
<אילנה גלייטמן: זאת אני שאומרת כל הזמן – אני לא רוצה להגביל.
<אילנה גלייטמן: אני לא רוצה להגיד לך יש לך 5 שעות או 20 שעות.
<אילנה גלייטמן: אני לא רוצה.
<אילנה גלייטמן: אני רוצה לתת לכל בן אדם בצורה האינדיבידואלית - - -
עאידה תומא סלימאן: אז נגיד הילד התחיל לזחול.
עאידה תומא סלימאן: נותנים לה הדרכה וליווי במקרה הזה, שהיא תדע איך להגן על עליו?
<אילנה גלייטמן: סליחה.
עאידה תומא סלימאן: שנייה, אני אקבל תשובה מהמשרד.
<אילנה גלייטמן: אנחנו נותנים לה הדרכה בכל שלב שבו היא צריכה את זה.
<אילנה גלייטמן: ברגע שזה עובר לתלות או ברגע שכבר אי אפשר, כי תראי, יש גבולות.
<אילנה גלייטמן: זאת אומרת - - -
עאידה תומא סלימאן: אני שאלתי שאלה.
<אילנה גלייטמן: אז אני עונה לך.
עאידה תומא סלימאן: לא, את עונה לי במשהו מאד כללי.
עאידה תומא סלימאן: אני שאלתי שאלה מאד ברורה.
<אילנה גלייטמן: אולי אמרו לך פעם שיש בעיה תקציבית?
<נורית חי יהודה: לא, אף פעם.
<אילנה גלייטמן: נו, אז למה להגיד את זה?
<נורית חי יהודה: לא אמרתי.
<אילנה גלייטמן: אז אין מחסור.
<נורית חי יהודה: לא דיברנו על זה.
<נורית חי יהודה: דיברנו על ההדרכה השיקומית, שעכשיו רק עלה הנושא, שהדרכה שיקומית היא לא ממצה את כל הצרכים של האמא העיוורת.
<אילנה גלייטמן: איזה שירות היא לא ממצה?
<נורית חי יהודה: זה שירות טוב, זה שירות מצוין, זה שירות שנותן ביטחון, זה שירות שמלמד את הטכניקה, וזה מלמד את האמא לקראת ההיריון ואחרי.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, מה לא?
<נורית חי יהודה: כי זה מטרתו של השירות.
<נורית חי יהודה: זה לא בגלל שיש לנו תלונות לגבי ההדרכה.
עאידה תומא סלימאן: נורית, סליחה, סליחה, כדי שנוכל להתקדם - - -
<נורית חי יהודה: יושבת איתנו מדריכה מעולה שבאה במיוחד כנציגה ממגדלור.
<נורית חי יהודה: יש לנו קשרים מאד טובים עם מדריכות, אבל שוב, אנחנו מדברים מעבר להדרכה שיקומית - - -
עאידה תומא סלימאן: נורית, נורית, אני מנסה להבין אתכן, כדי שנתקדם.
עאידה תומא סלימאן: אי אפשר להמשיך לדבר על מה שקיים.
עאידה תומא סלימאן: אתן טוענות שיש חסר, יש משהו שלא מקבלים אותו וכדאי שהמשרד יתחיל לחשוב עליו.
עאידה תומא סלימאן: אז אתן מדברות על ליווי בשלב מסוים, אוקיי, זאת נקודה.
עאידה תומא סלימאן: אני הבנתי את זה ותיכף נשמע אם ניתן שירות כזה.
עאידה תומא סלימאן: לא של הדרכה וטכניקות, אלא של ליווי.
עאידה תומא סלימאן: לפחות תחנת אם וילד, טיפת חלב, ליווי לשעה, אני לא יודעת, לגן שעשועים.
עאידה תומא סלימאן: האם יש ליווי כזה לאימהות שהילדים שלהן איתן?
<אילנה גלייטמן: יש שירות במשרד הרווחה שנקרא חונכות צומחות ויש שירות שיזום על ידי השירות לעיוור, שנקרא חונך לילד.
<אילנה גלייטמן: זאת אומרת, ילדים של אנשים עיוורים, של נשים עיוורות למשל, יכולים לקבל חונך שיוצא איתם לגן המשחקים, שמשחק איתם כדורגל, שעושה את אותן פונקציות שההורה לא יכול לעשות.
<אילנה גלייטמן: זה חונכים לילד.
עאידה תומא סלימאן: זה במקום ההורה.
<אילנה גלייטמן: זה במקום ההורה, לגבי אותן נקודות, כן.
עאידה תומא סלימאן: אבל מדברים פה על משהו אחר.
<אילנה גלייטמן: לא, זה לא משהו אחר.
<אילנה גלייטמן: זה גם מענה חשוב שניתן לילד, לגבי אותן נקודות שבהן ההורה לא מסוגל לעשות.
<אילנה גלייטמן: זה שירות אחד.
<אילנה גלייטמן: שירות אחר זה הנושא של חונכות צומחות.
<אילנה גלייטמן: לתקופה מסוימת שבה האמא נזקקת לאיזה שהוא שירות, אבל לתקופה מוגבלת – זה לתקופה מוגבלת של כמה חודשים – היא יכולה לקבל משירותי הרווחה חונכת צומחת שתסייע לה בתפקודים מסוימים.
<אילנה גלייטמן: זה לא לאורך זמן, זה לא לאורך כל החיים, זה באמת לתקופה מאד מסוימת.
<אילנה גלייטמן: נורית מדברת פה על משהו שהוא לאורך כל החיים.
<נאוה פרידמן: אבל שתדעי לך שאף אחד לא ידע.
<נאוה פרידמן: אני בכל אופן לא ידעתי את זה ואני הייתי מתחננת לבנות דודה שלי שייקחו את הילדים שלי.
עאידה תומא סלימאן: מה שמך, לפרוטוקל.
<נאוה פרידמן: נאוה פרידמן.
<זהבה כהן: לקבץ נדבות.
<זהבה כהן: בקיצור, זה לקבץ נדבות.
<נאוה פרידמן: לקבץ נדבות - - -
עאידה תומא סלימאן: שנייה, לא, לא, אל תיכנסו עכשיו ל - - -
<נאוה פרידמן: אבל זה נכון.
עאידה תומא סלימאן: אבל אני רוצה לשאול שאלה אחת.
עאידה תומא סלימאן: את בקשר עם העובדת הסוציאלית?
<אילנה גלייטמן: יפה.
<נאוה פרידמן: אני כן.
עאידה תומא סלימאן: והיא לא אמרה לך אף פעם שיש לך שירות כזה?
<נאוה פרידמן: לא, לא.
<נאוה פרידמן: לא אמרו לי ולא יידעו אותי על דבר כזה.
<נאוה פרידמן: לא.
<שלי ברזל: סליחה, אני חייבת להגיד משהו.
עאידה תומא סלימאן: כן גברתי, מה השם?
<שלי ברזל: סליחה שאני מתפרצת.
<שלי ברזל: קוראים לי שלי ברזל, אני נמצאת כאן יחד עם בעלי.
<שלי ברזל: אני עיוורת ויש לי ילדה בת שנתיים.
<שלי ברזל: ביום שילדתי אני עברתי מהעובדת הסוציאלית שהיא תחת הכותרת של שיקום, לעובדת סוציאלית שתחת כותרת – ילדים בסיכון.
<שלי ברזל: כבר אמא מסכנת - - -
<שלי ברזל: זה ברווחה.
<שלי ברזל: עכשיו, העובדת הסוציאלית מן הסתם לא יודעת את כל הזכויות שמגיעות לי, כי אני כבר לא עיוורו, אני כבר אמא מסכנת כביכול, ואז אני לא קיבלתי לא מורה שיקומית שיכלה ללמד אותי איך לחתל את הילד, כל הדברים שדיברו פה – לא קיבלתי שום דבר.
<שלי ברזל: תסכול נוראי.
<שלי ברזל: ביקשתי עזרה במעון – לא קיבלתי, כי כל הזמן היא אמרה לי – אי אפשר, אי אפשר ואז נתקעתי עם הילדה שנה שלמה בבית, תוך כדי מאבקים עם כל העולם לקבל עזרה במעון.
<שלי ברזל: לא יכולתי לצאת עם הילדה כי אני עם כלב נחייה ועם עגלה זה לא עובד ביחד.
<שלי ברזל: זה כאילו תסכול נוראי.
<שלי ברזל: המון המון עזרה, המון המון זכויות, אבל לא קיבלתי שום דבר.
עאידה תומא סלימאן: אני מודה לך על זה ששיתפת אותנו.
<שלי ברזל: וזה לגבי העובדים הסוציאליים שיודעים את הזכויות שלנו.
עאידה תומא סלימאן: וחבל לי שהמצב הוא ככה.
<אילנה גלייטמן: נכון, גם לי.
עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להבין.
עאידה תומא סלימאן: האם זה מה שמתנהל – שאמא, ברגע שהיא יולדת, הילד שלה הופך לילד בסיכון, לפי - - -
<שלי ברזל: אני גרה בחולון - - -
<אילנה גלייטמן: זה עצוב לשמוע.
<שלי ברזל: אני רק רוצה להגיד לך - - -
עאידה תומא סלימאן: סליחה, תאמינו לי, אני מבינה - - -
<נאוה פרידמן: רק שנייה אחת, אני חייבת להגיד את זה.
<נאוה פרידמן: אני פחדתי.
<נאוה פרידמן: היו שנים שאני לא ניגשתי לעובדת הסוציאלית.
<נאוה פרידמן: אני אגיד לכם, כי פחדתי להגיע לשם, כי הייתי אמא בסיכון ויש לי שני ילדים מחוננים.
עאידה תומא סלימאן: לא, גברתי, אני מאד מבקשת.
<אילנה גלייטמן: את צודקת, רק שקוראים לי בוועדה השנייה.
עאידה תומא סלימאן: אני מאד מבקשת מכן ואני מאד מצטערת.
עאידה תומא סלימאן: בדרך כלל, מי שמכירה אותי יודעת שאני אקשיב אחר כך, אבל אני לא אפספס, בשבילכן, לא אפספס את ההזדמנות שיש לי את נציגת המשרד, יושבת אצלי פה והיא רוצה לצאת ואני לא מצליחה להבין ממנה דברים.
עאידה תומא סלימאן: אז אני מאד מבקשת – למענכן – כדי שלא תרגישו שאתן יוצאות מפה בלי פתרונות.
עאידה תומא סלימאן: אני הקשבתי עכשיו לשלוש אימהות שאומרות בצורה הכי ברורה - ואני מאד מבקשת שתקשיבו - אומרת לי באופן הכי ברור שברגע שהן יולדות, לשכות הרווחה מעבירות אותן למשפחות עם ילדים בסיכון.
<אילנה גלייטמן: אני מבקשת לא להכליל, כי - - -
עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת שתקשיבי לי טוב ואז תביני שלא הכללתי.
עאידה תומא סלימאן: אמרתי – יש שלוש נשים פה בישיבה הזו, שאמרו את זה.
עאידה תומא סלימאן: אני מאד מדייקת.
עאידה תומא סלימאן: ואני מבקשת לא לקטוע אותי.
עאידה תומא סלימאן: אני עכשיו רוצה לעשות קצת סדר.
עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת תשובה ברורה, חד וחלק, האם יש הוראות בתוך המשרד - - -
<אילנה גלייטמן: חס וחלילה.
עאידה תומא סלימאן: חס וחלילה.
עאידה תומא סלימאן: מה אתם עושים עם תלונות, ואני אדאג להעביר תלונות - - -
עאידה תומא סלימאן: של נשים, ובמקרה הספציפי אני מבינה שזה עדיין טרי, בשנה הראשונה.
<אילנה גלייטמן: חמור מאד.
עאידה תומא סלימאן: אז אני רוצה שהמשרד ייתן תשובה מאד ברורה בעניין הזה ואוי ואבוי אם זה קורה מתוך המשרד, ולא מקובל עלי שבגלל שאמא היא עיוורת, ישר מקטלגים את הילדים - - -
<אילנה גלייטמן: גם עלי לא.
<אילנה גלייטמן: ברור.
עאידה תומא סלימאן: ועם כל מה שזה גורם, לגריעה מהזכויות שלהן כאימהות ושל הילדים.
עאידה תומא סלימאן: ואני כבר מודיעה שאני ארצה תשובה תוך שבוע, בכתב, על הנושא הזה, כולל המכתב שלא קיבלתי עד היום הזה.
<זהבה כהן: כל הכבוד.
<זהבה כהן: יישר כוח.
<אילנה גלייטמן: אני מתנצלת, אני יוצאת לוועדה הבאה, אבל נשארת פה נציגה של המשרד.
<אילנה גלייטמן: תודה.
עאידה תומא סלימאן: ממילא אני צריכה לנעול את הישיבה, אבל אני רוצה להוסיף לעניין - שאנחנו נגענו היום בצד של האימהות של הנשים העיוורות, וזה נושא מאד חשוב.
עאידה תומא סלימאן: ואת היכולת שלהן לתפקד כאימהות ולא לגרוע מזכויותיהן למלא את התפקיד הזה, אני חושבת שהגיע הזמן באמת להבין את התכנית.
עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת, אני רוצה לסגור.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שיש הרבה נושאים אחרים שצריך לטפל בהם.
עאידה תומא סלימאן: יש נשים שאפילו לא מקבלות את הזכות הזו כן לבנות בית ולהתחתן ולהוליד ילדים.
עאידה תומא סלימאן: ואנחנו חייבות, ולצערי הרב הקול שלהן כנשים ערביות, עיוורות, לא נשמע פה והייתי רוצה לראות גם שהמרכז לעיוור ידאג לכך בדיונים הבאים.
עאידה תומא סלימאן: הן חלק מהאוכלוסייה וזה התפקיד גם שלכם, שהקול שלהן יישמע פה, מסביב לשולחן.
עאידה תומא סלימאן: אין להן אפילו את הזכות לפעמים לסיים את הלימודים שלהן, אין להן את הזכות לחופש תנועה בתוך הכפרים שלהן ואין להן גם את חופש התעסוקה.
עאידה תומא סלימאן: אז אני הייתי רוצה לראות את כל המכלול.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא רק אימהות.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו לפני הכל נשים שרוצות לחיות כנשים תורמות ונתרמות בחברה שלנו.
עאידה תומא סלימאן: אז אני פונה למרכז לעיוור ואני מברכת על כל הפעילות שלכם ופונה אליכן שתיקחו בחשבון ואלי גם תשלחו לי – איך אתן עובדות בנושא הזה של עיוורים ועיוורות, במיוחד ערביות.
עאידה תומא סלימאן: ממשרד הרווחה אני מבקשת לקבל פירוט בעניין סל השירותים הניתן לנשים.
עאידה תומא סלימאן: ואני שוב מעירה על זה, שלא תגידו לי אנחנו נותנים סל שירות שלא חשוב אם זה גבר או אישה.
עאידה תומא סלימאן: צרכים של גברים זה לא כמו צרכים של נשים והגיע הזמן שכל משרד ילמד לפתח ראייה מגדרית, שמתייחסת לצרכים המיוחדים, בגלל התפקידים השונים שאנחנו ממלאים בחיים האלה.
עאידה תומא סלימאן: כל עוד נדרש מאיתנו, כנשים, למלא תפקידים שונים מהגברים, הצרכים שלנו יהיו שונים מהגברים.
עאידה תומא סלימאן: ומשרד שאומר יש לי עיוורון מגדרי – אני תמיד אומרת להם – זה לא משהו להתהדר בו, כאילו אני שוויוני כלפי כולם.
עאידה תומא סלימאן: כי זה בדיוק ככה איך שמקפחים את הנשים.
עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת לדעת את התכניות המיוחדות, במיוחד בצד של תמיכה וליווי לנשים בנושא האימהות שלהן.
עאידה תומא סלימאן: וכמו שאמרתי בהתחלה, אני רוצה תשובה ברורה בעניין נשים שהוגדרו או ילדים שמיד הוגדרו – האם יש כיוון בתוך המשרד להגדיר כל ילד של אמא עיוורת, כילד בסיכון.
<קריאה: את זה אני אומרת לך כבר עכשיו.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, כנראה אתם לא שולטים במה שקורה בחלק מהלשכות, אם זה קרה.
עאידה תומא סלימאן: אני פונה לגברת שנתנה פה עדות, מה שמך?
<שלי ברזל: שלי ברזל.
עאידה תומא סלימאן: שלי, אני מאד מבקשת שאחרי הישיבה תתני לנו את הפרטים, כדי שאנחנו נלך עם התלונה הזו למשרד, כדי שיבררו את העניין הזה ויתקנו אותו.
עאידה תומא סלימאן: אם לא יהיו לי דוגמאות של תלונות שאני אוכל לפנות, אז הכל יישאר באוויר ובשביל המשרד – כל מה שאמרנו נמחק.
עאידה תומא סלימאן: אז אני מאד מבקשת לפנות אחרי הישיבה או לשלוח לנו אחר כך במייל.
עאידה תומא סלימאן: אני מעדיפה שתעשו את זה כדי שנוכל לעקוב.
עאידה תומא סלימאן: אני מאד מתנצלת אם לרגעים הייתי חסרת סבלנות, אבל זה רק בגלל שלפעמים אנחנו צריכות לכוון את הדיון כך שנצא עם תוצאות.
עאידה תומא סלימאן: לשבת כל הזמן – ואתן לא נשים שיושבות ומקטרות – אז אני רציתי שנהיה כמה שאפשר יעילות בדיון הזה ואני מודה לכן על הכנות.
עאידה תומא סלימאן: אתן חזקות, אין מה לעשות.
עאידה תומא סלימאן: אני לא חייבת להגיד לכן את זה, זו גישה פטרונית אם אני אומרת את זה.
<נורית חי יהודה: נכון.
<מלכה אלבז: שנייה, גברתי.
עאידה תומא סלימאן: כן, גברתי, סליחה.
<מלכה אלבז: זה - - - הסיפור של האימהות זה אותו דבר.
<מלכה אלבז: אני גם - - -.
<מלכה אלבז: כבוד כל היושבים, שלום לכם.
<מלכה אלבז: שמי אלבז מלכה.
<מלכה אלבז: אני לפעמים הולכת לתחנה, אני גם הייתי אמא וגם הכל, נעזוב את זה בצד.
<מלכה אלבז: עכשיו מה שנוגע לדיון, אני הולכת לתחנה, עובר אוטובוס, אני לא רואה את המספר, עובר ועוזב אותי.
<מלכה אלבז: כשאני לבד בתחנה - - -
עאידה תומא סלימאן: את צריכה מערכת כריזה של אוטובוס שתגיד הגיע אוטובוס מספר כך וכך.
עאידה תומא סלימאן: זה מה שאת מציינת.
<מלכה אלבז: אבל אם אין אנשים, אז אני עומדת ואין אף אחד שיגיד לי איזה מספר זה, אז הוא עובר ועוזב אותי ואני מתביישת ללכת לבקש מאנשים להגיד לי איזה מספר.
<מלכה אלבז: הרבה פעמים זה קרה, ואני מאד מבקשת.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אני חושבת שזה אולי מחייב איזו שהיא חקיקה שאוטובוסים - - -
<מלכה אלבז: זה כואב.
<מלכה אלבז: זה לכולנו.
עאידה תומא סלימאן: בסדר, אז אני מנסה לענות לך, גברתי.
עאידה תומא סלימאן: אולי זה מחייב חקיקה שצריך לחשוב עליה, שאוטובוסים יחויבו לעצור בתחנה ולהכריז על מספר האוטובוס ואחר כך רק להמשיך, ברגע שיש אנשים שעומדים.
עאידה תומא סלימאן: אני אשקול את זה.
<נורית חי יהודה: אבל מלכה מתגוררת לבד ומנהלת חיים לבד באופן עצמאי.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת לסגור את הישיבה.
<נורית חי יהודה: אז מלכה היא בעצם נציגה של הנשים המבוגרות.
עאידה תומא סלימאן: נורית, תודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: חברות, יש לי דיון, אני לא יכולה לפתוח עכשיו עוד ישיבה.
עאידה תומא סלימאן: היום 22 במרץ 2016 והדיון היום הוא בנושא סחבת בקבלת אישור הסמכה לבית הספר לסיעוד בנצרת.
יוסף ג'בארין: את האישור בינתיים קיבלו.
עאידה תומא סלימאן: את האישור לשנה הזו.
עאידה תומא סלימאן: בינתיים אנחנו נדבר על כל מכלול הנושאים.
עאידה תומא סלימאן: את הדיון אנחנו מקיימים לאחר פנייה של חבר הכנסת יוסף ג'בארין אלי, בבקשה לעזור, ולמען הגילוי הנאות, אני גם ביקרתי בבית הספר, נפגשתי עם מנהלת בית ספר ושמעתי ממנה על הנושא ואנחנו נשמע גם כן.
עאידה תומא סלימאן: אני רואה שיש לנו נציגות של משרד הבריאות.
עאידה תומא סלימאן: אני מברכת את כולם על זה שהתכנסו ומקווה שהיום ננסה להתקדם יותר הלאה, מה שלטובת בית הספר וגם לטובת ציבור הסטודנטים והסטודנטיות, וזה בעיקר סטודנטיות, ממה שהבנתי במקרה הזה.
יוסף ג'בארין: 90%.
עאידה תומא סלימאן: 90% סטודנטיות.
<אמל ח'אזן: כן, יותר מ-85%.
עאידה תומא סלימאן: אני רק אפתח בזה ואגיד שכשפנה אלי חבר הכנסת יוסף ג'בארין לקיים את הדיון הזה, כמובן היה בשבילי מובן מאליו להסכים מיד לקיים את הדיון, מכמה סיבות.
עאידה תומא סלימאן: הסיבה המובנת מאליה, שזה מוסד שתרם רבות לאוכלוסייה הערבית ועדיין תורם.
עאידה תומא סלימאן: מצד שני, זה היה יכול להתקיים בכל ועדה אחרת, אלמלא העובדה שהזכרנו – 85% עד 90% מיוצאי בית הספר הזה, זה נשים, זה צעירות.
עאידה תומא סלימאן: במקרה שהוועדה הזו כל הזמן טיפלה ועדיין מטפלת ואנחנו ממשיכות לעשות את זה, לנסות ליצור או להעלות את שילוב הנשים הערביות בשוק העבודה.
עאידה תומא סלימאן: אני רואה חובה עלי לנסות לעזור כמה שאפשר למקום, שבעצם מוציא נשים מוכנות להשתלב בשוק העבודה ולתרום לקהילה ולתרום לעצמם ולמשפחות שלהן.
עאידה תומא סלימאן: אני נותנת לחבר הכנסת יוסף ג'בארין לפתוח ולהציג את הבעיה, ואחר כך נעבור לד"ר אמל ח'אזן.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו נרצה להציג את הבעיה קודם ואחר כך לשמוע את התגובות מהמשרד.
יוסף ג'בארין: בוקר טוב, סבח איל חיר.
יוסף ג'בארין: תודה ליושבת הראש על הדיון ועל ההירתמות לנושא.
יוסף ג'בארין: האמת היא שבדרך כלל בהרבה מהדיונים בוועדות, זה דיון לעומתי.
יוסף ג'בארין: זאת אומרת שיש את בעלי העניין שמציגים ומצד שני יש את הצד השני וכדומה.
יוסף ג'בארין: אני מרגיש שאנחנו היום לא בדיון לעומתי.
יוסף ג'בארין: אנחנו בדיון של אנשים שאיכפת להם מהמקום החשוב הזה ומטרת הדיון ללבן את הקשיים איתם מתמודד בית הספר, ולשוחח ביחד, בצורה הזו של שולחן עגול כזה – איך באמת מקדמים את המעמד של בית הספר ואיך מבטיחים את העתיד של בית הספר.
יוסף ג'בארין: לבית הספר הזה יש עבר שכולם בחברה הערבית גאים בו והוא שולט במשך יותר ממאה שנים?
יוסף ג'בארין: כ-90 שנה שירת את האוכלוסייה הערבית ואת האוכלוסייה בישראל, את החברה בישראל בכלל.
יוסף ג'בארין: ואני רוצה להגיד לכם שאני הכרתי את בית הספר דרך קריאה ואנשים שסיפרו לי, אבל כשביקרתי בבית הספר, הופתעתי מאד לטובה מהמקצועיות של המקום, מהעשייה של המקום, מההיסטוריה של המקום.
יוסף ג'בארין: ולכן הדבר החשוב שאמרתי לעצמי, שאנחנו צריכים גם להיות בשיח עם משרד הבריאות, עם המל"ג, ופשוט לעמוד על הקשיים של בית הספר.
יוסף ג'בארין: עכשיו, בהתחשב בעובדה שהחלק הארי של המסיימים הן בעצם מסיימות, או הן קבוצות של נשים ולבית הספר תפקיד מאד חשוב בהכשרתן של נשים ובהשתלבותן בשוק העבודה, באמת ראינו שאפשר לשלב גם את הסוגיה הכללית של הקשיים איתם מתמודד בית הספר, וגם עם הנושא שאכפת לכולנו כמובן, של קידום תעסוקה בקרב החברה הערבית ובעיקר בקרב נשים ערביות.
יוסף ג'בארין: אז ההתייחסות תהיה בעיקר לשני היבטים.
יוסף ג'בארין: קודם כל להיבט הפיננסי, הכלכלי, ואנחנו נשמע מהנהלת בית הספר.
יוסף ג'בארין: אני מבין שהם כל הזמן מתמודדים עם אתגרים ועם קשיים כאלה וכשיש נסיגה בתרומות מחו"ל, אז בית הספר נהיה באמת בסכנה מבחינת ההתנהלות הפיננסית.
יוסף ג'בארין: גם עולה השאלה - אם יש לנו בית ספר כל כך ייחודי – באיזו מידה משרדי ממשלה יכולים פשוט לתמוך בבית הספר ולהבטיח את יציבותו.
יוסף ג'בארין: אז זו השאלה שהיא יותר פיננסית.
יוסף ג'בארין: השאלה השנייה היא יותר אקדמית.
יוסף ג'בארין: אין ספק שכל מקום כזה, השאיפה שלו היא פשוט להיות מוסד אקדמי שיכול גם להעניק תארים בצורה כלשהי של שיתוף פעולה עם מוסד אחר או באופן עצמאי.
יוסף ג'בארין: ולכן זה ההיבט השני.
יוסף ג'בארין: אני רואה גם את ידידינו, נציגים של המל"ג, אז זו ההזדמנות לפתח את הנושא, לשמוע איך אתם רואים את בית הספר וגם לנסות לקדם תפיסה שיכולה להבטיח קידום בית הספר בשני ההיבטים.
יוסף ג'בארין: אחד – ההיבט הכלכלי.
יוסף ג'בארין: שניים – ההיבט האקדמי.
יוסף ג'בארין: אבל כמובן בנוסף להיבט המקצועי, שאמרה יושבת הראש שבינתיים יש את ההסמכה לשנה.
יוסף ג'בארין: אולי גם נשמע האם בעתיד הדברים גם יתקדמו בכיוונים הללו, האם היה פעם בעבר שקיבלתם הסמכה ליותר משנה ועל זה נדבר ונוכל גם להגיב בהמשך.
יוסף ג'בארין: סליחה, אני רק רוצה לציין במילות ההערכה את מנהלת בית הספר, ד"ר אמל ח'אזן, שבאמת עושה עבודת קודש ותודה גם שבאת ותודה על כל העשייה שלך, בשם כל המסיימים ואלה שיסיימו בעתיד ושהם יכולים גם לקטוף את הפירות של העבודה הזאת.
עאידה תומא סלימאן: ואלה שיחלו בעתיד.
יוסף ג'בארין: ואלה שיחלו בעתיד, כן.
עאידה תומא סלימאן: תודה, חבר הכנסת ג'בארין.
עאידה תומא סלימאן: אני נותנת את זכות הדיבור לד"ר אמל ח'אזן, מנהלת בית הספר לסיעוד ע"י בית החולים נצרת.
<אמל ח'אזן: תודה.
<אמל ח'אזן: בוקר טוב.
<אמל ח'אזן: אני רוצה להודות לך, יושבת ראש הוועדה, חברת הכנסת גברת עאידה תומא, על ההזדמנות שנתת לי להופיע בפני כבוד חברי הוועדה; וגם לך, חבר הכנסת, ד"ר יוסף ג'בארין, על המאמצים שלך ועל ההתעניינות שלך בבעיות החינוך במגזר הערבי; וגם המון תודות לכם, הנוכחים, על הזמן שהקדשתם לבוא ולהשתתף בנושא הזה.
<אמל ח'אזן: רק הערה אחת, אם תרשו לי.
<אמל ח'אזן: אני במקור ממזרח ירושלים ועברית היא השפה הרביעית שלי.
דב חנין: לשפה רביעית את מדברת מצוין, גברתי.
יוסף ג'בארין: הלוואי עלינו.
עאידה תומא סלימאן: לנו אין שפה רביעית בכלל, אם זאת השפה הרביעית שלך.
<קריאה: ארמנית?
<אמל ח'אזן: לא, גרמנית.
<אמל ח'אזן: אז מקצוע הסיעוד יכול להיות מנוף אמיתי לשילוב נשים ערביות בשוק העבודה.
<אמל ח'אזן: הכנתי קצת מספרים.
<אמל ח'אזן: זה בית הספר.