GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רונית לב-ארי: לקחנו את הסיסמה של היום נערה מחר אישה, כי רצינו להתייחס לנערות בכלל.
רונית לב-ארי: גברת חיותה שנבל גם חברה בוועדה הזאת, שמקיפה את כל הגורמים.
רונית לב-ארי: אין ספק שזו החולייה הכי חלשה, ואני מצטערת שאין פה את נציגות משרד האוצר.
רונית לב-ארי: מדברים עם השרות לנשים, עם אגף תקום, שמתמודד, ואני פה לא הדוברת של משרד העבודה והרווחה.
רונית לב-ארי: הוא מתמודד בשיניים עם הנושא הזה, מתוך איכפתיות אמיתית.
רונית לב-ארי: אני חושבת שאם נדבר על התקציבים, על סדר העדיפויות בנושא הזה, לצערנו הרב, סדר העדיפויות הוא לא כמו שהיינו רוצים.
רונית לב-ארי: מי שלא צועק, מי שחלש, מי שפגוע ופוגע בעצם בעצמו, שאלה הנערות, קולן לא נשמע.
רונית לב-ארי: לגבי העבריינים הצעירים שאני גם רוצה שהם ישוקמו, שרות מבחן לנוער מטפל בנערים, וצריך שיטפל.
תמר גוז'נסקי: אבל הם גונבים רכב.
רונית לב-ארי: זה העניין, הם עושים כל מיני דברים.
רונית לב-ארי: אבל צריך לזכור שמדובר בנוער.
רונית לב-ארי: העבריינים הם נערים, הפגועות הן נערות.
רונית לב-ארי: אם בשבוע מסויים ראיתי שתי הצגות, אחת על מחלקה פסיכיאטרית ואחד על רצח נהג מונית , רוצחי נהג המונית היו נערים, ובמחלקה הפסיכיאטרית היו נערות שניסו להתאבד והיו בולמיות, אנורקסיות, וכו'.
רונית לב-ארי: אני חושבת שהחברה הישראלית תעשה סדר עדיפות אחר.
רונית לב-ארי: צריך לקום קול זעקה, כי החוליה החלשה ביותר הן הנערות.
רונית לב-ארי: מבחינת הרשות, אנחנו התייחסנו גם לנערות מכורות לסמים שיש מקום להתייחסות מיוחדת לנושא, ויש היום מודעות יותר גדולה.
רונית לב-ארי: בכלל, להציף את הנושא הזה ולהביא אותו למודעות הציבור.
רונית לב-ארי: אני חושבת שהישיבה הזאת היא התחלה.
עדנה שיטרית: אני מרכזת ומדריכה פקידי סעד לחוק נוער בנס-ציונה.
עדנה שיטרית: יש לי כמה הערות בעניין הזה.
עדנה שיטרית: קודם כל, כמו שנערה הופכת לאישה, הנערה הזאת פעם היתה ילדה.
עדנה שיטרית: כשהיתה ילדה, היה הרבה הרבה יותר קל לטפל בה, גם מבחינת עומק המצוקה - -
תמר גוז'נסקי: בסוף נגיע לגן הילדים.
עדנה שיטרית: בסיכומו של עניין, הילדה הזאת הופכת לנערה, שהופכת לאישה שיולדת ילדים, וכך אנחנו מקבעים את מעגל המצוקה הזה.
עדנה שיטרית: אין מספיק התייחסות בכלל לנושא ילדים.
עדנה שיטרית: כמובן, כאשר הילדים האלה הופכים להיות נערים ונערות, הרבה הרבה יותר קשה לטפל בהם, הרבה יותר יקר.
עדנה שיטרית: עוצמת הפגיעה היא הרבה יותר קשה וגם הסיכוי לשיקום הוא קטן.
עדנה שיטרית: מה שבעצם אומר, שצריך הרבה יותר משאבים לילדים.
עדנה שיטרית: אין כוח אדם.
עדנה שיטרית: אני מאוד מסכימה עם מה שגלית אומרת, שאין כוח אדם.
עדנה שיטרית: אנחנו עובדים יום ולילה, פשוט כשם שזה נשמע, יום ולילה, ולא מצליחים להתקיף את הבעיה.
עדנה שיטרית: יש עוד עניין, ש-200 התקנים המפורסמים שהוקצו, הם במפורש לא לנושא של ילדים בסיכון, אולי מקצתם.
עדנה שיטרית: מדובר על תקנים שמיועדים גם לקשישים, גם להתנדבות, וכו'.
עדנה שיטרית: אין הקצאה - - -
מנחם וגשל: 20 מתוכם הוקצו למשל לנערות במצוקה, וזו פעם ראשונה שהמשרד הכתיב דרך מנהלי המחוזות לרשויות המקומיות, צביעה של תקנים לטובת נערות במצוקה.
עדנה שיטרית: אני יודעת שזה נתון לשיקול דעת של מנהלי המחלקות.
עדנה שיטרית: דבר נוסף, הוא התסכול שנובע מהמאבק בין הרשויות המקומיות למשרד הרווחה.
עדנה שיטרית: מה שקורה, אנחנו מרגישים כמו ילדים להורים גרושים שרבים על המזונות מי משלם, ובסיכומו של עניין זה על הגב של הילדים, זה הגב שלנו.
עדנה שיטרית: זה מגיע למצבים אבסורדיים ממש, ואם זה לא היה כל כך עצוב זה היה מגוחך.
גלית גז: אני עובדת נערות בכרמיאל, ומייצגת את כל עובדות הנערות, אני מאמינה.
גלית גז: רציתי לחדד שתי נקודות שלא מספיק דובר עליהן פה.
גלית גז: ראשית, קיימת מגמה בתקופה האחרונה של יותר נערות בורחות מהבית, שלא מוכנות לפתרונות שיש לנו להציע, כמו המקלט, וזה אולי עונה לשאלה למה הן לא באות למקלט, כי זה מרצון.
גלית גז: אם המצב שלהן מאוד קשה, הן נכנסות לרשימת ההמתנה של צופיה וזה כידוע יכול להיות - - -
תמר גוז'נסקי: למה הן לא רוצות ללכת למקלט?
גלית גז: זה רחוק.
גלית גז: אם אני מדברת על היישוב שלי, זה רחוק, זה סגור, זה לא משהו פתוח כמו הבית למשל.
גלית גז: זה מפחיד וזה מנתק אותן לגמרי ממערכת התמיכה שלהן בקהילה.
תמר גוז'נסקי: אם הן יהיו בצופיה, הן לא יתנתקו ממערכת התמיכה בקהילה?
גלית גז: צופיה זה לא בהכרח מרצון.
גלית גז: צופיה אפשר עם צו בית משפט.
קריאה: גם למקלט אפשר להביא בצו בית משפט.
קריאה: זאת אומרת, אם לא מביאים אותן בצו בית משפט למקלט בגיל 13, אז בגיל 15 יהיה צו בית משפט - - -
עדנה שיטרית: אבל היום הצווים תקפים מיום היכנסו, כי זה ברור שאין מקום, אז נותנים צו על עיוור.
תמר גוז'נסקי: רגע, אנחנו מנסות להבין.
תמר גוז'נסקי: מגיעה נערה במצוקה ואת מציעה לה פתרונות, היא אמורה לבחור, כל זמן שזה עוד לא בכפייה.
גלית גז: לא תמיד היא יכולה לבחור.
גלית גז: יש מקרים שפונים לבית משפט ומוציאים צו.
תמר גוז'נסקי: נגיד שאנחנו מדברים בנערה שאתן לא חושבות שהיא במצב שצריך להביא את המקרה שלה לבית משפט.
תמר גוז'נסקי: מה את יכולה להציע לה?
תמר גוז'נסקי: היא הגיעה אליך, היא במצוקה, מה את מציעה לה?
גלית גז: יש פנימיות, יש הוסטלים, יש משפחות אומנה, יש במרכאות, מכיוון שלא תמיד זה מתאים לאותה נערה.
גלית גז: יש שתי אפשרויות.
גלית גז: או שהנערה מתנגדת לפתרון, ואז נוצר מצב שהיא מסתובבת ברחובות.
גלית גז: אם אנחנו לא רואים לנכון שהיא בסיכון כזה שאפשר לכפות עליה פתרון, אז היא בעצם מסתובבת ברחוב.
תמר גוז'נסקי: האם ההתנגדות הזאת היא כבר בגיל 13 או רק מתגבשת בגיל 15?
תמר גוז'נסקי: גם צעירות מאוד בנות 13 מודעות לזכות שלהן להתנגד?
גלית גז: כן.
גלית גז: נקודה משמעותית היא שהרבה פעמים הנערה מבקשת פתרון בעיר מגוריה, מכיוון שהיא לומדת שם.
גלית גז: אם מדובר על נערות בוגרות יותר - - -
תמר גוז'נסקי: למשל משפחה אומנה בעיר מגוריה.
גלית גז: כן, או דירת קלט, או איזשהו פתרון - - -
תמר גוז'נסקי: אבל משפחה אומנה זה הרבה יותר זול מאשר צופיה.
גלית גז: אבל אין.
גלית גז: יש מחסור.
חיותה שנבל: הדיון הזה הוא מאוד מבורך, והגיע הזמן שהנושא של נערות במצוקה במדינת ישראל יהיה בסדר היום הלאומי.
חיותה שנבל: כמו שהגענו למצב של נשים מוכות, היום הגענו לשלב שנערות צריכות להיות בזה, וחבל לחזור על הדברים.
חיותה שנבל: יש מספר נושאים שהם בעצם מאוד מקצועיים וברורים.
חיותה שנבל: אנחנו היום נמצאים במצב שאנחנו חייבים לפתח יותר ויותר סוג של מענים מאוד דיפרנציאליים, מאוד ייחודיים, כמו תפירה עילית לנערות במצבים מסויימים.
חיותה שנבל: כאשר מדברים היום על הנערות, זו לא הבחנה דווקא של הגיל, זו שאלה של מצבה של אותה נערה.
חיותה שנבל: מושג המקלט שעלה כאן לדיון והוויכוחים סביבו - מקלט זה בסופו של דבר מסגרת, שכן הנערה צריכה לשתף פעולה גם במצבים הקשים ביותר.
חיותה שנבל: המקלטים לנערות במצוקה במתכונת הנוכחית לא הוכרזו, ואנחנו גם לא מעוניינים שהם יוכרזו, כמסגרות מעולות.
חיותה שנבל: לכן, צריכה להיות איזושהי רמה של שיתוף פעולה של נערה.
חיותה שנבל: יש נערות שמבחינת הבעיות המאובחנות שלהן, המקלט מתאים להן.
תמר גוז'נסקי: כמה נערות במצוקה בטיפול שלכן נמצאות במשפחה אומנה?
חיותה שנבל: יחסית מעט מאוד.
חיותה שנבל: אנחנו עשינו את הניתוח לפני מספר שנים, כאשר קיבלנו החלטה על הקמת מקלטים מוסדיים כפי שיש לנו היום, שמשפחות אומנה לא יכולות לתת את המענים לנערות במצבים האלה שהן צריכות לצאת מהבית.
חיותה שנבל: אבל עדיין יש פה ושם נערות שכן צריכות לצאת מהבית, אבל באמת צריכות את אותה מסגרת משפחתית מתאימה.
חיותה שנבל: ואם נמצאת משפחה אומנת מתאימה לאותה נערה, ויש את החיבור בין שניהם, אז יש בוודאי קבוצת נערות, אין לי כרגע מספר, שהן כן נמצאות במשפחות אומנה.
חיותה שנבל: אבל זו לא המסגרת המתאימה לנערה מתבגרת, זה הרבה יותר מתאים לילדים צעירים, לילדים קטנים, ששם המודל של אמא, אבא, עוד ילדים, זה מאוד מתאים.
חיותה שנבל: היום יש בערך 3-4 מסגרות כאלה של מעון משפחתי קטן, שזה גם איזה סמי-מודל של משפחה אומנת.
חיותה שנבל: אבל משפחה שמחזיקה בין 7 ל-8 נערות, אבל עם הרבה מאוד תשומות טיפוליות, שלמעשה, בדיוק כמו שבשרות לנערה במצוקה - - -
תמר גוז'נסקי: כמה נערות מסודרות בבתים כאלה?
חיותה שנבל: יש כיום מקסימום כארבעה מעונות משפחתיים - - -
תמר גוז'נסקי: ארבע כפול שבע?
חיותה שנבל: בין 7 ל-8 נערות, זה המקסימום.
תמר גוז'נסקי: 30 נערות?
חיותה שנבל: כן, מפני שזו מסגרת יחסית יקרה מאוד - - -
תמר גוז'נסקי: יותר יקר מצופיה?
תמר גוז'נסקי: חיותה שנבל: מבחינת העלות האופטימלית, אני לא יכולה לעשות את ההשואה.
תמר גוז'נסקי: אנחנו כשרות לא אחראים על הפעלת המעונות המשפחתיים.
תמר גוז'נסקי: היום שרות ילד ונוער נכנס עם איזושהי שותפות, כאשר היתה יוזמה במקום אחד של מנהלת יחידה שמאוד דחפה ולחצה את זה.
תמר גוז'נסקי: כשרות לא היה לנו תקציב לצורך ההפעלה של מסגרת מסוג כזה, לכן לא יכולנו להיכנס לזה.
תמר גוז'נסקי: שמענו קודם ממר וגשל שהמדיניות של המשרד, ובצדק, היא למצוא פתרונות בקהילה עד כמה שניתן.
תמר גוז'נסקי: אני מדברת על אותן נערות שההתדרדרות שלהן קשורה בצורה כזאת או אחרת על נתק או בתקשורת המשפחתית, ועל עימותים עם ההורים בדרך כזו או אחרת.
תמר גוז'נסקי: בעצם המשפחה לא יכולה לתפקד בשל כל מיני סיבות כאותה מסגרת תומכת לאותה נערה, וכשהיא נקלעת לאותן מצוקות, היא לא מוצאת בבית את התמיכה.
תמר גוז'נסקי: ולהיפך, היציאה החוצה לכל מיני התנהגויות פחות נורמטיביות היא גם כן איזשהו צעד של מחאה מול ההורים שנוהגים כך או אחרת.
תמר גוז'נסקי: התופעות האלה קיימות.
תמר גוז'נסקי: אני לא חושבת שאנחנו רוצים להגדיר אותן כעברייניות, או דברים כאלה כי הן לא עברייניות.
תמר גוז'נסקי: מצד שני, אני אומרת, למה לא למצוא – אם למשל היתה ליגאל מסגרת בתוך בת-ים, שהיו לו שני בתים כאלה, והיתה לו אפשרות לסדר 30 נערות, אני חושבת שהוא היה נושם לרווחה.
תמר גוז'נסקי: לא כל הנערות, אבל אני משוכנעת שבתוך ה-350 נערות שהוא סיפר לנו עליהן, הוא היה מוצא 30 נערות שבבית כזה היו ממשיכות ללכת לבית הספר, ומקבלות את כל האווירה, את כל הטיפול, את כל הסיוע, את כל האוזן הקשבת.
תמר גוז'נסקי: אני מטילה ספק שזה יותר יקר מהמעונות הסגורים.
תמר גוז'נסקי: אני אומרת את זה, כי זה גם בהרבה מאוד תחומים אחרים.
תמר גוז'נסקי: הוויכוח על ילדים הוא אותו דבר, פנימיה או משפחה אומנה.
תמר גוז'נסקי: הוויכוחים האלה הם בהרבה מאוד תחומים, ובסופו של דבר אנחנו כאילו מקובעים.
תמר גוז'נסקי: או שהיא תלך מרצונה לפה, או שהיא תלך לצופיה.
תמר גוז'נסקי: לצופיה במקרה הטוב יהיו עוד 25 מקומות.
תמר גוז'נסקי: מה הקשר בין ה-25 למקומות לאלפים שאנחנו צריכים לטפל בהם?
מנחם וגשל: אני קודם כל חותם על כל מה שאמרת.
מנחם וגשל: אני רק מבקש שלא כאן טעות כל פעם להשוות את שני הדברים האלה אחד עם השני.
מנחם וגשל: יגאל סמוך מסכים איתך, ואמרתי לו קודם כשהוא גמר לדבר, שהבעיה שלו זה לא שאין לו תכניות, אין לו מימון לתכניות.
מנחם וגשל: תכניות יש לו, הוא יכול לספק לך מכאן עד להודעה חדשה.
מנחם וגשל: כל התכניות טובות.
מנחם וגשל: אבל כשיש לו נערה שנמצאת כרגע בסכנת מוות והיא צריכה את צופיה והיא לא יכולה להיות בבית החם, הוא קודם כל יבקש פתרון לנערה הזאת ויגיד לי: אתה יודע מה, עם כל הרצון שלי לעשות פעולת מניעה שהיא הרבה יותר חשובה, גם יותר זולה, קודם כל טפל.
מנחם וגשל: לכן אני אומר, זאת תהיה טעות לקשור כל הזמן בין שני הדברים האלה ולומר מה יותר זול מה יותר יקר.
תמר גוז'נסקי: הטענה שלי היא כזאת, אתם הצלחתם להשיג 25 מקומות נוספים בצופיה.
מנחם וגשל: אמרתי שאנחנו הצלחנו להשיג עוד 24 מכסות למעון צופיה.
תמר גוז'נסקי: עוד 24 מכסות למעון צופיה, ואנחנו מאוד שמחים שיהיו עוד 24 מכסות.
תמר גוז'נסקי: אבל בין זה לבין מציאת פתרונות אחרים שבסופו של דבר הם כל כך חיוניים, שאנחנו צריכים להעמיד אותם על סדר היום.
תמר גוז'נסקי: לא במקום, לא אמרתי לסגור מעון, ויכול להיות שצריכים לפתוח עוד 5 מעונות, לא זה הוויכוח בינינו.
תמר גוז'נסקי: אני אומרת שאנחנו לא יכולים להסתכל רק על צופיה ולהגיד עוד 20 מקומות, עוד 40 מקומות בצופיה.
מנחם וגשל: צריך פתרון יותר חזק בקהילה.
תמר גוז'נסקי: אנחנו חייבים לתת גם מדרג של פתרונות.
רונית שטייגמן: אני מהמועצה לשלום הילד.
רונית שטייגמן: אני יכולה להתחבר לדברי המשטרה שנאמרו כאן.
רונית שטייגמן: אנחנו במועצה רואים המון את המדרון שלפני צופיה.
רונית שטייגמן: ההמתנה לצופיה היא ארוכה, וברשות
רונית שטייגמן: כם אני אעביר את רשות הדיבור לנציגה של משפחה של נערה שחיכתה והמתינה לצופיה, ומפחיד אותי לחשוב מה היה קורה אם היא לא היתה נכנסת לצופיה.
רונית שטייגמן: בקהילה אנחנו מרגישים את החוסר של כוח האדם שיחזר אחרי הנערות האלה, ואולי ימנע את ההגעה וההמתנה הארוכה הזאת לצופיה.
רונית שטייגמן: אחותה של האם (הדודה); אני מייצגת פה אולי מגזר שלא יוצג פה היום, מגזר של משפחות שמתמודדות עם הבעיה של נערה בגיל 15 שהתדרדרה.
רונית שטייגמן: התכוונתי למנות את הסיבות, פשוט כי זה מעניין איך משפחה מגיעה למצב שתואר כאן ועומדת בפני חוסר אונים נוראי.
רונית שטייגמן: אני דודתה של הנערה שאומצה בגיל 10 חודשים בגואטמלה על ידי אחותי.
רונית שטייגמן: האם מורה רווקה, גידלה את ניצן באהבה ובתנאים טובים.
רונית שטייגמן: אנו בני המשפחה אהבנו ותמכנו ככל יכולתנו.
רונית שטייגמן: ניצן ילדה נבונה בעלת חזות שונה הגורמת לה לחוש שאינה שייכת לסביבתה.
רונית שטייגמן: על רקע של חוויית נטישה בינקות, של ילדות ללא אב, של בעיות זהות קשות שהתפתחו אצלה, נוצר דימוי עצמי נמוך, והחלו תופעות של הרס עצמי.
רונית שטייגמן: כל הנסיונות להפנות אותה לטיפול מקצועי נתקלו בחוסר שיתוף פעולה מוחלט מצידה, וזה מה שאת תיארת, אנחנו חווינו את זה.
רונית שטייגמן: עד היום לא האמנתי שהדברים האלה יכולים לקרות.
רונית שטייגמן: אני גם באה מתחום החינוך.
יעל דיין: היום הוא יום המאבק באלימות כלפי נשים.
יעל דיין: זהו יום בין-לאומי ומצוין בכל העולם.
יעל דיין: היו אלינו כמה פניות מצד גופים בין-לאומיים, התבקשנו להדגיש ולציין את מצבן של הנשים באפגניסטן בהווה, תחת שלטון הטליבאן ובעיקר בעתיד, בשאלה האם העולם שלוחם בטרור, כאשר הטרור מופנה דרך מערכות תרבותיות וערכיות, מסתפק במיגור טרור או שיש בדעתו וביכולתו להשליט במסגרת הסדר החדש, ממגר הטרור, גם מערכת בעלת אופי אחר ביחס לזכויות אדם, אם לא מערכת דמוקרטית מוחלטת.
יעל דיין: הנושא איננו זר לנו גם בהקשר המקומי.
יעל דיין: נדון בו ברצף של דיון.
יעל דיין: כמו כן נצפה בחומר תיעודי שקשור לנושא.
יעל דיין: אולם אחרי אירוע של רצח אישה אנו מקצים זמן לדון בכך בתחילת הישיבה הקרובה לאירוע.
יעל דיין: לכן נקדים לנושא הדיון שלנו היום דיווח משטרתי על הרצח שאירע ביום הרשמי לציון המאבק כלפי נשים – איזה צירוף מקרים.
יעל דיין: מארק שטרייטלר חשוד ברציחת אשתו, אורה שטרייטלר.
יעל דיין: נשמע מייד דיווח על כך.
יעל דיין: אני מודה לנציגי המשטרה שהגיעו הנה בהתראה כה קצרה.
יעל דיין: אני מבקשת מהנוכחים להשתמש במיקרופונים ולהציג את שמם בפתח הדיונים.
יעל דיין: כמו כן אני מבקשת לשמור על השקט בזמן הדיווח ולאחריו.
חיים רחמים: אני קצין החקירות של משטרת חיפה.
חיים רחמים: אני אחראי על כל מערך החקירות בתחנת חיפה, שכולל גם את היחידה לאלימות במשפחה.
חיים רחמים: ביום ראשון, 25 בנובמבר, בשעה 13:00 בערך, קיבלנו הודעה ראשונית על קטטה בבניין מגורים בשכונת רוממה בנווה שאנן בחיפה.
חיים רחמים: זו הייתה ההודעה הראשונית.
חיים רחמים: דווח שיש הרבה נפגעים.
חיים רחמים: בתחילה חשבנו שמדובר בקטטה בין פועלי בניין.
חיים רחמים: הייתי בין הראשונים שהגיעו לזירת האירוע.
חיים רחמים: מדובר באירוע קשה מאוד מאוד.
חיים רחמים: זהו בניין מגורים באזור חדש, שטרם אוכלס במלואו.
חיים רחמים: חלק מהבניינים עדיין בבנייה.
חיים רחמים: הכתובת היא רח' דוכיפת 16.
חיים רחמים: כשהגעתי למקום נתקלתי בשני שוטרים ובצוות נת"ן.
חיים רחמים: הם היו מבולבלים מאוד ודיברו על פצועים המפוזרים בכל עבר, כמעט כמו בפיגוע המוני, למרבה הצער.
חיים רחמים: מייד בכניסה למבנה נתקלנו בשלוליות דם ענקיות.
חיים רחמים: נכנסתי לקומה הראשונה של הבניין עם איש משטרה נוסף ופגשתי צוות של מד"א כולל רופא, שניסה לטפל בפצוע קשה מאוד.
חיים רחמים: פצוע אחר שכב לידו.
חיים רחמים: כשניסיתי לברר מה קורה, איפה יש עוד אנשים שזקוקים לעזרה, אמר הרופא שבקומה העליונה יש עוד פצועים, ושבמרפסת שוכבת אישה שהוא קבע כבר את מותה.
חיים רחמים: הסתבר שזו אשתו של בעל הבית, מארק שטרייטלר, אורה שטרייטל ז"ל, ילידת 1956.
חיים רחמים: עלינו לקומה העליונה ומצאנו שם עוד שני פצועים.
חיים רחמים: אחד מהם היה במצב קשה, והובהל מייד לבית החולים.
חיים רחמים: תוך כדי כך דיווחו לנו על פצוע נוסף שהיה מוטל ליד מבנה שהיה בבניה, וחובש רץ אליו וקבע את מותו.
חיים רחמים: כלומר, בזירה היו שני הרוגים ושני פצועים קשה מאוד, ביניהם בנו של הדוקר.
חיים רחמים: מחקירה ראשונית של האירוע בזירה וחקירת עדים – כשעדיין לא מצאנו את החשוד עצמו – שמענו את דבריו של עד שנדקר קלות בבטנו בקומה העליונה ששמו דוד אדרי.
חיים רחמים: הסתבר שמארק שטרייטלר שגר בקומה הראשונה, ימאי לשעבר, נשוי לאורה ז"ל, אב לשני ילדים, חשד משום מה שאשתו בוגדת בו או מנהלת מערכת יחסים עם שני בחורים צעירים שגרים בקומה למעלה, ובערך בשעה 12:30 הוא עלה לשוחח עמם ולהבהיר את התמונה, את החשד שלו.
חיים רחמים: הוא לא קיבל מהם תשובות, ואז יצא בכעס את הדירה וירד לביתו.
חיים רחמים: אותה שעה היו בבית אשתו, ששכבה בסלון על כורסה, בנו וחבר של הבן.
חיים רחמים: הוא התחיל לדבר עם האישה.
חיים רחמים: היא ישנה בסלון.
חיים רחמים: היא כן ענתה, או לא ענתה, לצערי קשה לנו לדעת זאת כרגע.
חיים רחמים: הייתה עמו סכין, שהוא הכין מבעוד מועד, והוא שלף את הסכין ודקר את אשתו כמה דקירות.
חיים רחמים: היא קמה אחוזת אמוק וניסתה לברוח לכיוון המרפסת.
חיים רחמים: הוא רדף אחריה.
חיים רחמים: כנראה שבמרפסת הוא פגע בה פגיעה קשה.
חיים רחמים: הבן והחבר שהיו בדירה ניסו למנוע את הדקירות, ונפגעו גם הם בצורה קשה.
חיים רחמים: הבן בן 18, אמור להתגייס עד סוף השנה.
חיים רחמים: החבר של הבן שהיה בדירה נפצע קשה גם הוא.
חיים רחמים: יש לו דקירות בכל חלקי הגוף.
חיים רחמים: הגבר עלה לדירה למעלה, דפק בדלת, ואת הדלת פתח אחד מהבחורים הצעירים, צביקה ז"ל.
חיים רחמים: ובלי שום מילה הוא דקר אותו דקירה אחת.
חיים רחמים: הוא נכנס לתוך הדירה, ושם הצליח לדקור גם את דוד אדרי.
חיים רחמים: דוד ברח ממנו והסתגר בשירותים.
חיים רחמים: צביקה, שהתחיל לזהות שמדובר באירוע קשה בלי לדעת מה שהתחולל בדירה למטה, ברח מהדירה, יחף, בפיג'מה.
חיים רחמים: מארק, שראה שצביקה התחיל לברוח מהדירה, רדף אחריו עד לבניין מגורים נוסף שנמצא בבנייה, והמשיך לדקור אותו בגב.
חיים רחמים: המרחק בין הבניינים הוא כ100- מטר.
חיים רחמים: יש עדות של פועל בבניין ששמע את צביקה מתחנן על חייו.
חיים רחמים: באיזה שהוא שלב הוא מצליח להדביק אותו, כי צביקה היה פצוע.
יעל דיין: האם יש עדות של מישהו שראה שהייתה היחלצות?
יעל דיין: לא היו אנשים שסייעו?
חיים רחמים: בבניין שאליו רדף מארק אחרי צביקה היו פועלים שראו את מה שהתרחש.
חיים רחמים: אף אחד לא הצליח להתערב.
חיים רחמים: פועל אחד ראה את הדקירות וראה את צביקה מתחנן על חייו ואומר במפורש: "מארק, פצעת אותי, תעזוב, תניח את הסכין, אני כבר פצוע, אני כבר דקור, אל תהרוג אותי".
חיים רחמים: צביקה החזיק למארק את היד עם הסכין, ומארק אמר שהוא זורק את הסכין וביקש שצביקה ישחרר את ידיו.
חיים רחמים: הנדקר שחרר את הידיים, ואז התוקף זרק את הסכין לידו, צביקה התמוטט על המדרכה ומארק זינק אל הסכין והמשיך לדקור אותו.
חיים רחמים: משם התוקף, שהיה פצוע בפצעים קלים מהסכין שלו עצמו, ברח למרחק של כ50- מטר מהגופה של צביקה, ונשכב תחת עץ בחורש.
חיים רחמים: וכשהגיעה המעבדה הניידת והתחלנו לטפל בזירת ההתמוטטות של צביקה ז"ל, הלכנו על עקבות אדם שעתיים אחרי האירוע, ומצאנו את התוקף מתחת לעץ.
חיים רחמים: שם עצרנו אותו.
חיים רחמים: זו הייתה דרך הנסיגה שלו.
חיים רחמים: התוקף נעצר מייד.
חיים רחמים: אנחנו חושבים שהוא היה תחת השפעה של סמים, אבל זה נתון שייבדק במעבדה.
חיים רחמים: הסכין לא נתפסה, אם כי הנרתיק היה עמו.
חיים רחמים: התוקף הודה במעשים בחקירתו במשטרה.
חיים רחמים: הוא אמר במפורש שחודש לפני האירוע הוא אמר לאשתו שאם תעזוב אותו יהיה אסון.
חיים רחמים: הוא לא אמר לה שירצח אותה.
חיים רחמים: לצערנו הרב האישה לא פנתה למשטרה.
חיים רחמים: יש לבני הזוג ילדה בת 16 שציינה שהייתה אלימות כלפיה.
חיים רחמים: אני מתחיל לשמוע בריאיונות בתקשורת – וזה קצת מרגיז שזה מגיע משם, כמובן – שחברים בבנק וחברי משפחה אומרים שהכתובת הייתה על הקיר.
חיים רחמים: אך לצערי הרב איש מהם לא טרח לדווח למשטרה שהאישה בסכנה.
קריאה: מה היה קורה אם היו מדווחים?
חיים רחמים: אף אחד לא טרח לדווח.
יעל דיין: אני מבקשת שלא להתערב בשאלות "מה היה קורה אילו".
יעל דיין: זהו דיווח משטרתי.
יעל דיין: הדיווח הזה חייב להתייחס לשאלה האם היו תלונות.
יעל דיין: בדרך כלל אנחנו מקבלים דיווח גם מנציגי לשכות הרווחה, בשאלה האם המשפחה הייתה מטופלת בלשכות, והאם האיש, שמסווג כנרקומן, טופל על ידם או בגמילה.
יעל דיין: אנחנו מבקשים תמיד לדעת האם ברקע היו ידיעות מקדימות, לאו דווקא במסגרת תלונות למשטרה.
חיים רחמים: אני הדגשתי בכוונה שאיש לא פנה למשטרה, משום שאין מדובר באדם שחי חיים רגילים ולפתע, בעקבות צרות של החיים, מתפתח עימות בינו לבינה או איום בינו לבינה – וגם מצבים כאלה אינני מצדיק את אי-התלונה, כמובן.
חיים רחמים: אבל כאן מדובר באדם שמשתמש בסמים, מובטל, היה ימאי לשעבר.
חיים רחמים: הילדה, בת 16, ידעה שקיימת אלימות בבית, אך גם היא לא עשתה מאומה.
יעל דיין: מי טיפל בחשוד בנושא הסמים?
חיים רחמים: לפני עשרה חודשים הוא היה בטיפול גמילה שלא הצליח.
חיים רחמים: המשטרה יודעת שיש לו עבר פלילי בהתפרצויות, רכוש וסמים.
חיים רחמים: אין לו שום תיק, לא תיק פלילי, לא תלונה ולא מידע, בנושא אלימות.
יעל דיין: ובהתפרצויות שלו לא הייתה אלימות?
יעל דיין: הוא קרא פרק בתהלים והתפרץ?
חיים רחמים: אני מתכוון לאלימות נגד אדם, ולא נגד רכוש.
חיים רחמים: אינני טוען שמי שפוגע ברכוש איננו אלים, אבל התכוונתי לפגיעה באחרים.
נורית זיו: זהו הדיווח שלנו על האירוע, הוא נמסר במדויק.
יעל דיין: אני מודה מאוד לאנשי המשטרה.
יעל דיין: אנחנו מעוכבי חקיקה בנוגע לחובת דיווח על אלימות כלפי נשים.
יעל דיין: רוב הנוכחים כאן עוסקים בנושא בהיבט היום-יומי.
יעל דיין: יש הצעה בנושא זה שמשרד העבודה הטיל עליה וטו, והיא כבר לקראת קריאה שנייה ושלישית – והנה, זו התוצאה.
יעל דיין: אם על מוסד הגמילה הייתה חלה חובה, כולל סנקציה, לדווח למרכז לטיפול באלימות של משרד הרווחה, הוא היה מדווח – גם אם בצורה רופפת.
יעל דיין: בכל מקרה, שמו של התוקף היה נכנס למאגר שיש להתייחס אליו בתשומת לב.
יעל דיין: ואז לשכות הרווחה היו בודקות את הדברים, ומגיעות לגורמים שונים - אולי לבתם של בני הזוג שלאחר מעשה סיפרה בחקירה על אלימות.
יעל דיין: שוב מתברר שאנשים אינם מתנדבים להגיש תלונה, וחושבים שהנושא יעבור כנראה.
יעל דיין: שוב מתברר הצורך לעודד לנשים ומשפחות להתלונן.
יעל דיין: שוב עולה נושא הסביבה: החברים בבנק אומרים עכשיו שהכתובת הייתה על הקיר.
יעל דיין: הם עושים שירות רע לכולם.
יעל דיין: אם הכתובת הייתה על הקיר, גם חובתם שלהם להתלונן.
יעל דיין: אם רואים כתובת זועקת על הקיר אי אפשר לבוא, אחרי שהאישה נרצחה, ולומר שכל הזמן זה היה ידוע.
יעל דיין: אם מישהו ידע או חשד, ואם היה יסוד סביר להניח שעלולה להיות כאן עברה – היה צורך לדווח על כך למשטרה, לשלטונות הרווחה, לאנשי ציבור שונים.
יעל דיין: יש מקום לקלוט את הכתובת כאשר מתריעים עליה.
יעל דיין: כמעט אחרי כל רצח אנשים אומרים שהמקרה היה צפוי ולכן בודקים האם הכתובת על הקיר הייתה זמינה גם למוסדות המטפלים ולרשויות.
יעל דיין: גם זה קורה לפעמים, לצערי.
יעל דיין: יש מקרים שבהם היו צווים והפרות ותלונות ואז קרה הרצח.
יעל דיין: אך במקרים אחרים הכתובת נראתה לעין ליודעי דבר, שמרגישים אחר כך אשמה משום שלא עשו מאומה.
יעל דיין: אני פונה לכולם: קחו את עצמכם, את המידע ואת הכתובת שעל הקיר, ויידעו את הגורמים המתאימים.
יעל דיין: והיום יש די גורמים זמינים שאפשר למסור להם התראה כזאת – גם אם נדמה שהיא איננה מבוססת.
יעל דיין: זה חייב להיות המסר בנושאים כאלה.
יעל דיין: אין לוועדה עוד שאלות לאנשי המשטרה, ולכן אני מודה להם על הדיווח.
יעל דיין: כמו תמיד, אני מקווה שזו תהיה הפעם האחרונה.
יעל דיין: אני מבקשת לעדכן שבזמן שהדיון כאן מתנהל התרחש פיגוע בתחנה המרכזית בעפולה.
יעל דיין: יש מספר גדול של נפגעים.
יעל דיין: בינתיים הודיעו על הרוג אחד וכמה פצועים קשה וכמה עשרות נפגעים שמטופלים.
יעל דיין: עד כמה שהבנתי נהרגו שני מחבלים ומחפשים כעת את השלישי.
יעל דיין: נפתח כעת את הדיון שעל סדר היום.
יעל דיין: כאמור, אנו עוסקים היום במבט עתידי משהו על המלחמה בטרור שהרבה גורמים שותפים לה.
יעל דיין: מעמדן ומצוקותיהן של הנשים באפגניסטן תחת שלטון הטליבאן עלה לכותרות באופן עקבי.
יעל דיין: הן סובלות מדיכוי מוחלט, עד עבדות.
יעל דיין: לפני הנוכחים נמצא מסמך שלפיו גם בקדנציות הקודמות, לפני הטליבאן, מצבן של הנשים לא היה טוב.
יעל דיין: הן סבלו מדיכוי גם כשהברית הצפונית הייתה בשלטון.
יעל דיין: אבל זה איננו פוטר אותנו ממחויבות לחשוב על הנושא, להביע הזדהות ומעבר לכך – גם להתייחס דרך מצבן גם למצב הנשים בעולם.
יעל דיין: הן נמצאות בחוד.
יעל דיין: לפני שנצפה בקטעים תיעודיים ונשמע מומחים לנושא, אני מבקשת לציין שהיו פניות אלינו מצד האו"ם בנושא זה – מטעם המזכ"ל קופי ענאן ואנג'לה קינג, סגנית מזכ"ל האו"ם והאחראית לנושאי מעמד האישה.
יעל דיין: פגשתי את גב' קינג לפני עשרה ימים בניו יורק וסיפרתי לה על ההתכנסות שלנו.
יעל דיין: היא ביקשה לשים את הדגש על כל הסבר עתידי, להעלות את השאלה האם העולם החופשי הלוחם בטרור, שקובע סדר חדש והוגן יותר, צריך להילחם בזכויות הנשים.
יעל דיין: היא אמרה שבמסגרת הדיון בשאלת אפגניסטן חייבים להתייחס לנושא מעמד האישה באפגניסטן, זכויותיהן הבסיסיות של הנשים, דיכוין והעובדה שאין להן ייצוג כלל במערכות.
יעל דיין: חוץ מהפנייה הזאת פנתה אלינו גם אמה בונינו, שידועה להרבה מאתנו כלוחמת זכויות.
יעל דיין: חברת הכנסת חזן וחברת הכנסת אביטל נענו לה.
יעל דיין: התארגן יום צום בין-לאומי, ש300- חברי פרלמנט בעולם נרשמו לו, שמטרתו להדגיש את הנקודה הזאת.
יעל דיין: לצערנו מצב הנשים איום ונורא, זו כבר איננה כתובת שעל הקיר.
יעל דיין: השאלה היא האם מתפקידנו, כמי שנחלצים למלחמה בטרור, גם לדרוש שהסדר החדש המתוקן יכלול שינויים בתחום מעמד האישה, מלבד הבעת סולידריות.
יעל דיין: על פי דעת האו"ם והוועדה והגורמים שהזכרתי זוהי חובה.
יעל דיין: ההרגשה הייתה שנדרשת כאן סולידריות ופעולה בין-לאומית.
יעל דיין: אגב, הכיסוי בתקשורת לדיכוי הנשים באפגניסטן, בעולם כולו וגם אצלנו, היה מרבי.
יעל דיין: מי שלא ידע על כך קודם, ולא ראה בכך אחד מהסימפטומים האיומים של השלטון הקיצוני באפגניסטן, מודע לזה עכשיו.
יעל דיין: יוצגו כעת שני קטעים.
יעל דיין: הכתבה הראשונה שודרה ביום 29.10.2001 ביומן "רואים עולם".
יעל דיין: אנחנו מודים ל"פניקס טלוויזן" ולכתבת קים טווייל.
יעל דיין: הכתבה השנייה היא של איתי אנגל, המתייחסת למצב הנשים, ששודרה ביום 9.11.2001 ב"אולפן שישי".
יעל דיין: שתי הכתבות יוקרנו ברצף.
יעל דיין: (הכתבה הראשונה מוקרנת).
יעל דיין: הנשים באפגניסטן נמצאות בסיכון חיים יום-יומי.
יעל דיין: לאורך כל הזמנים ההתארגנות שלהן לא הייתה אבסטרקטית.
יעל דיין: יש ארגונים שמקיימים בתי ספר לילדות שהחינוך אסור עליהן, בחדרים ובמקומות סגורים.
יעל דיין: הם מקיימים מסגרות של עבודה, מאחר שלנשים אסור לצאת לעבודה.
יעל דיין: הנשים שפועלות במסגרת הארגונים הללו הן לוחמות אמתיות.
יעל דיין: עכשיו קצת הוקל לארגון שתואר בכתבה, והפועל בתוך אפגניסטן.
יעל דיין: שאר הארגונים פועלים במחנות הפליטים בפקיסטן ובמקומות אחרים, בקרב נשים אפגניות, כדי לעזור להן להשתחרר גם ממה שהיה וגם להתכונן אולי למה שיהיה.
יעל דיין: כנראה שאין אפשרות לשדר את הכתבה הנוספת.
יעל דיין: נשמע כעת את הדוברים.
יעל דיין: לצערי יש צורך להגביל אותם בזמן, כי אנו מעוניינים לשמוע את כולם וגם לאפשר התייחסות של הנוכחים.
יעל דיין: נשמע כעת את ד"ר שאול שי, מהמרכז הבינתחומי בהרצליה.
שאול שי: צהריים טובים.
שאול שי: עליי להקיף נושא רחב מאוד בעשר דקות.
יעל דיין: בשבע דקות.