GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ניהאיה דאוד: גם השירותים האלה לא מתאימים לנו אבל גם אנחנו פשוט לא מקבלים מה שמגיע.
<ניהאיה דאוד: לסיכום - אנחנו יכולים לומר שהריסת בתים פוגעת בבריאותם של הנשים והילדים הבדואים.
<ניהאיה דאוד: הריסת הבתים מנוגדת לחוק הבינלאומי, כפי שהראינו קודם, ולמרות הסכסוך המתמשך בין הבדואים לבין הממשלות בנוגע לאדמות, ילדים בדואים וגם נשים זכאים לתנאי מחיה הולמים, והילדים זכאים לתנאי גדילה והתפתחות תקינים בדומה לילדים אחרים בישראל.
<ניהאיה דאוד: הממצאים שלנו הראו שילדים בישובים הבלתי מוכרים משתמשים יותר בשירותי בריאות.
<ניהאיה דאוד: זה מעיד כנראה שהם חולים יותר.
<ניהאיה דאוד: אנחנו ראינו שיש שם חסמים רבים בקרב נשים בדואיות לשימוש בשירותי בריאות וקבלת שירותי בריאות לאם ולתינוקות שלה, ואנחנו חושבים שחשוב לפעול על מנת להסיר את החסמים האלה.
<ניהאיה דאוד: פשוט צריך לתת שירותים של שירותי בריאות, וזה יכול להיות תקף גם לגבי רווחה וחינוך אבל אנחנו לא בדקנו את זה.
<ניהאיה דאוד: אנחנו בדקנו את זה רק בקשר לשירותי בריאות – הם בעצם לא צריכים לקחת צד בסכסוך הזה, הם פשוט צריכים לספק את שירותי הבריאות על פי חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שבעצם מדבר על זה שהנשים, מגיעה להן נגישות שוויונית וסבירה לשירותי בריאות.
<ניהאיה דאוד: זהו.
עאידה תומא סלימאן: תודה דוקטור ניהאיה.
עאידה תומא סלימאן: האמת, לפעמים כאשר מקשיבים למרות שהסטטיסטיקה קשה ואי אפשר להתעלם מהעובדה שאת אמרת שבעצם יש הפרש של 20% נשים שבתיהן נהרסו או מאוימים בהריסה נוטות 20% יותר לשקוע בדיכאון מנשים אחרות.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו קיימנו כבר שני דיונים גם בנושא של שירותי בריאות וגם בנושא של שירותי הרווחה לנשים הבדואיות.
עאידה תומא סלימאן: כדאי מאד לציין שכאשר מגיעים כוחות משטרה להרוס, אף אחד לא חושב שאולי כדאי שיתלוו אליהם עובדים סוציאליים שיטפלו בילדים.
עאידה תומא סלימאן: זה נשמע אבסורדי.
עאידה תומא סלימאן: אני הייתי רוצה שלא יגיעו שום כוחות ולא יהרסו שום בתים אבל בכל זאת, אם כבר המדינה החליטה להרוס, אז מה קורה עם הנשים והילדים שעוברים את הטראומה הזאת?
עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת מעורכת הדין אינסאף אבושארב מ"איתך מעכי".
<אינסאף אבו -שארב: שמענו את הדברים שהציגה דוקטור ניהאיה דאוד על השפעות על הבריאות של הנשים ושל הילדים.
<אינסאף אבו -שארב: האמת, כשראיתי שיש דיון אמרתי שמי שצריכות לדבר כאן ולהגיע לדיון הזה זה הנשים בעצמן, ופעם אחת הן בעצמן צריכות להגיד את הדברים ולייצג את עצמן בצורה בלתי אמצעית.
<אינסאף אבו -שארב: לא אנחנו נבוא ונשקף את החוויה הנשכחת שלהן, כשהיא לא נמצאת כאן.
<אינסאף אבו -שארב: אני אגיד רק כמה דברים, ואני אתן את ההזדמנות לנשים: הרי זה לא סוד שהזכות לדיור היא זכות יסוד מוגנת, היא זכות חוקתית, שחובה על כל מדינה, על מדינת ישראל לכבד אותה ולאפשר תנאי מגורים וקורת גג לאוכלוסייה, לנשים, לגברים, לכולם, וזה לא מתקיים במצב היום של הנגב.
<אינסאף אבו -שארב: מה שמתקיים זה להיפך, ההריסה ואי ההכרה.
<אינסאף אבו -שארב: אז המצב האופטימאלי – אני מגיעה מכפר בלתי מוכר, אסדיר, ואני בעצמי חוויתי גם.
<אינסאף אבו -שארב: הבית שלנו נהרס בתחילת שנות ה-90.
<אינסאף אבו -שארב: זו חוויה מאד קשה גם כילדים, גם כמשפחה.
<אינסאף אבו -שארב: כל המחקרים מראים כמה הריסת הבית היא אובדן הכל.
<אינסאף אבו -שארב: מבחינתנו, כנשים, יש לה השפעה הרבה יותר גדולה עלינו, גם כנשים וגם כילדים כי מי שמתחזקת את הבית ונמצאת רוב הזמן בתוך הבית זו האישה.
<אינסאף אבו -שארב: ובשביל האישה זה המקום הכי בטוח עבורה זה הבית שלה אבל ההרס של הבית – בעצם הביאו אותה למצב נפשי מאד קשה, של איבוד הכל בלי אף חלופה אחרת.
<אינסאף אבו -שארב: למעשה, עובדים סוציאליים לא באים, גם אין שום מעגלי תמיכה בהמשך, אחרי שהאישה הזו חווה מה שהיא חווה, היא והילדים שלה, לא בבית הספר ולא בשירותי הרווחה עצמם ולא בשירותי הבריאות, לצערנו.
<אינסאף אבו -שארב: אז זה משהו מאד חשוב שיהיה גם טיפול שם, בתוך המוסדות האלה.
<אינסאף אבו -שארב: הסיפור הזה של בית שנהרס ואישה, יש לזה השפעות מאד שליליות שצריך לטפל בהן וצריך להגיע לאותן נשים ולהגיש להן את הטיפול הזה ולא להתייחס אל הנשים האלה כאילו הן לא קיימות.
<אינסאף אבו -שארב: הנשים מאבדות את הזכות שלהן, המינימאלית, לחיים בכבוד.
<אינסאף אבו -שארב: היעדר קורת גג זה פוגע בכבוד של האישה, בשלום, בביטחון שלה, והכל משליך גם על הבריאות הנפשית שלה.
<אינסאף אבו -שארב: זה נתפס כאירוע טראומטי, טרגדיה מאד קשה מבחינת הנשים, מבחינת הילדים.
<אינסאף אבו -שארב: המחקרים מראים כמה זה משפיע גם על הנוער עצמו, איך הוא מסתכל על העתיד שלהם, על פיתוח העתיד שלו, על הרצונות שלו.
<אינסאף אבו -שארב: לאן השאיפות שלו להגיע.
<אינסאף אבו -שארב: בעצם אין כלום, אנחנו לא קיימים, אין לאן לשאוף.
<אינסאף אבו -שארב: כל מה שאנחנו מנסים לעשות, אנחנו נתפסים כעבריינים, וזאת ההסתכלות וזה יוצר מתח ויוצר לחץ נפשי מאד קשה גם על הגברים וביחוד על הנשים והילדים שלהן.
<אינסאף אבו -שארב: אני כן רואה קשר ישיר בין אלימות במשפחה, וזה מאד חשוב, לבין הריסת בתים.
<אינסאף אבו -שארב: הלחץ הזה שאין בית ואין הכרה ואין שירותים ואין תחבורה ואין כלום, מגביר את המתח בתוך הבית, בתוך המשפחה, והמתח הזה מופנה כלפי הנשים והילדים שלהן כחוליות הכי חלשות בתוך המסגרת המשפחתית, לצערי.
<אינסאף אבו -שארב: זה חיים בחוסר ודאות בתנאים בלתי ברורים, מוטלים בספק, שתמיד יוצרים את הלחץ הגדול שפוגעים בשגרת החיים.
<אינסאף אבו -שארב: אין שגרת חיים.
<אינסאף אבו -שארב: התנאים הסוציאליים המאוד קשים, האבטלה הגבוהה, היעדר שירותים בסיסיים.
<אינסאף אבו -שארב: הנשים צריכות להגיע לבאר-שבע מהכפרים הבלתי מוכרים כדי לקבל את השירותים שלהן.
<אינסאף אבו -שארב: אין תחבורה, אין תשתיות.
<אינסאף אבו -שארב: אין הזדמנויות של תעסוקה, לא עבור הגברים ולא עבור הנשים על אחת כמה וכמה.
<אינסאף אבו -שארב: כל זה מערער את תחושת הביטחון אצל הנשים, אצל הגברים, ואצל הילדים זה מייצר את הלחץ.
<אינסאף אבו -שארב: ההמלצות שצריך לעשות אותן זה הפתרון האידיאלי וזה להכיר ולא להרוס.
<אינסאף אבו -שארב: זה אנשים שיש להם זכויות, שרוצים לחיות, שרוצים להתקיים, שרוצים להתפתח - -
חנין זועבי: זה לא רק אופטימאלי, זה מינימאלי גם.
<אינסאף אבו -שארב: כן, מבחינתי, אני רק אגיד תביאו עובדים סוציאליים ותטפלו בסימפטומים של הריסת בתים אלא בא נמנע את זה הרבה לפני זה, של כן להכיר בכפרים.
<אינסאף אבו -שארב: יש זכות לאנשים האלה לחיות בבית נורמאלי ליד בית ספר, ליד מרפאה, ליד כל השירותים שצריך.
<אינסאף אבו -שארב: בהיעדר שירותים, ההשפעה הכי קשה זה על הנשים עצמן שהן מוגבלות מבחינת הניידות שלהן במרחב הציבורי, מעבר לכפר, איפה שהן נמצאות.
<אינסאף אבו -שארב: צריך שתהיה התערבות בית ספרית בהיות בית הספר המקום שממנו צומח הדור בא, צריך לגבש תכניות וצריך להכיר בזה.
<אינסאף אבו -שארב: הילדים כיום מדחיקים את זה.
<אינסאף אבו -שארב: אף אחד לא מדבר על זה וזה יוצר בעיות, וצריך שיהיו תכניות התערבות גם במשרד החינוך.
<אינסאף אבו -שארב: - -
חנין זועבי: לא מדברים על מה?
חנין זועבי: אף אחד לא מדבר על מה?
<אינסאף אבו -שארב: על ההריסה ועל ההשפעות שלה.
<אינסאף אבו -שארב: כבר הוזכר כאן היעדר מעגלי תמיכה ומשאבים למשפחות שנהרסו הבתים שלהם, וביחוד הנשים.
<אינסאף אבו -שארב: אין, לא קיים.
<אינסאף אבו -שארב: נהרס הבית, האישה נשארת על חורבות הבית להתמודד לבד.
עאידה תומא סלימאן: אני הולכת לתת לנשים לתת את העדות, וחשוב לי לשמוע מהן אבל חבר הכנסת טיבי צריך לצאת לדיון אחר.
עאידה תומא סלימאן: אני נותנת לו להגיד כמה משפטים ואחר כך נחזור.
אחמד טיבי: המחקר שביסודו בוצע על ידי דוקטור ניהאיה דאוד וחבר הכנסת כיום, דוקטור יוסף ג'בארין, הוא מחקר שיש בו שינוי מרענן.
אחמד טיבי: הוא מדבר על דברים שלא דיברו עליהם עד עכשיו, על אספקט שלא דיברו.
אחמד טיבי: הריסה היתה משהו טכני בשביל ההורסים ובשביל התקשורת אפילו.
אחמד טיבי: באים, יש בית ללא רישיון, הורסים והולכים הביתה.
אחמד טיבי: העדויות כאן והנושא שאת מעלה, גברתי היושבת ראש, מאירות אור חדש על נושא שמי כמו הנשים, האימהות, ההורים, עורכת דין אינסאף אבו-שארב דיברה גם על חוויה אישית וגם על אספקטים שהיא אמרה, כך גם שמעתי את ניהאיה מדברת.
אחמד טיבי: אני באתי לכאן להגיד תודה על עצם העלאת הנושא, גברתי היושבת ראש, ועל ההארה החשובה והמרעננת לנושא הזה.
עאידה תומא סלימאן: תודה לך חבר הכנסת טיבי.
עאידה תומא סלימאן: הנשים שרוצות לתת עדות, בבקשה שיתקרבו למיקרופון.
עאידה תומא סלימאן: השמות לא ירשמו בפרוטוקול וגם התמונות לא יופיעו בשידור.
עאידה תומא סלימאן: באיזה שפה זה יהיה?
<אינסאף אבו -שארב: בערבית.
עאידה תומא סלימאן: אינסאף, את תטפלי בתרגום?
<דוברת: (אומרת דברים בערבית להלן התרגום החופשי) שלום לכם.
<דוברת: אני אשה זקנה, האם יש אישה שיושבת בבית והגשם יורד עליה?
<דוברת: אף אחד בעולם לא מקבל שאדם יישב מתחת לגשם.
<דוברת: אלה חיי ייאוש, בכל אזורי ה-48, המצב הוא על הפנים, הגשם יורד על הנשים, על הזקנים, על הילדים, אנחנו קוראים- - -
<אינסאף אבו -שארב: היא אומרת שהיא חיה בבית שהגשם דולף.
<דוברת: אני קוראת לכל ממשלת ישראל, הקטן והגדול, לעמוד לצידנו, עם כל הכפרים הבלתי מוכרים.
<דוברת: בכל מקום, בכל הנגב.
<דוברת: אני קוראת שיציבו לנו תחנות לרכבים קרובות לבתים שלנו, אנחנו זקנים - - -
<אינסאף אבו -שארב: היא מדברת על אמצעי תחבורה.
<אינסאף אבו -שארב: היא חיה בכפר בלתי מוכר שאין בו תחבורה.
עאידה תומא סלימאן: שיהיה להם תחנות אוטובוסים ליד הכניסה, וייכנסו לתוך הכפרים כי אין.
<דוברת: אפילו בית ספר אצלנו במשפחה אין כניסה לבית ספר.
<דוברת: הם סגרו לנו את הדרך שנכנסת אל הבתים.
<אינסאף אבו -שארב: סגרו את הגישה לבתים.
עאידה תומא סלימאן: איפה זה בדיוק?
<דוברת: חורה.
חנין זועבי: (אומרת דברים בערבית להלן התרגום החופשי) איך הם סגרו את הדרך?
חנין זועבי: עם מה?
<דוברת: היינו נכנסים מאצלנו, מהכפר, הם שמו בטון על הדרך, אנחנו כבר לא יכולים להיכנס או לצאת אלא מכיוון מזרח, קרוב לשני ק"מ או יותר.
<אינסאף אבו -שארב: הציבו בלוקים של בטון שסגרו את הכניסה והיציאה לכפר.
<דוברת: הבית שלי נהרס,
<אינסאף אבו -שארב: הבית שלי נהרס.
<דוברת: הרסו לי את הבית, ואני אישה זקנה.
<דוברת: הגשם יורד עליי.
עאידה תומא סלימאן: (אומרת דברים בערבית להלן התרגום החופשי) תרשי לי לשאול אותך: כאשר הבית שלך נהרס, לאן עברת לגור?
עאידה תומא סלימאן: מה הרגשת כשהבית נהרס?
<דוברת: מה הרגשתי?
<דוברת: הרגשתי מצב חריג, כמו שאומרים "שיגעון"!
<דוברת: מה זאת אומרת שהבית שלך ייהרס, הרי עמלתי והתאמצתי בשבילו, ויש לי משפחה של ילדים קטנים שאני צריכה לגדל.
<דוברת: והיה לי בן איתו הייתי חיה בבית, כשהוא בא הביתה הוא שאל: איפה הבית?
<דוברת: ואני אמרתי לו "הלך".
<דוברת: כאילו השתגעתי כל המשפחה נאספה מסביב לי, התחלתי לבכות.
<אינסאף אבו -שארב: אחרי שהבית שלה נהרס היא התחילה לבכות וליילל, כאילו מה קרה?
<אינסאף אבו -שארב: כל הכסף שהיא שמה על הבית הזה ובנתה אותו, גם כשהבן שלה חזר הוא שאל: איפה הבית שלנו?
<אינסאף אבו -שארב: לאן הלך, לאן נעלם?
<אינסאף אבו -שארב: פשוט היא היתה בהלם אחרי שהיא ראתה שכבר אין לה בית.
<דוברת: פניתי לשירותי הרווחה ופניתי למשטרה, שליד הדסה.
<דוברת: אני פניתי לכל המשטרה, והם באו אליי הביתה, ואני עשיתי להם קפה, וישבתי איתם והם דיברו איתי בערבית, ואמרו לי תשאירי את הבית, ואני אמרתי להם שאני מבקשת אם המשפחה שלי תנדוד אני אנדוד איתם, ואם המשפחה תישאר אני אשאר.
<דוברת: הם אמרו שהכל בסדר- - -
<אינסאף אבו -שארב: היא ניסתה למנוע את ההריסה של הבית ברגע שהודבק לה הצו על הבית.
<אינסאף אבו -שארב: היא פנתה לשירותי הרווחה, למשטרה ולכל מיני גורמים אחרים והתחננה שלא יהרסו לה את הבית.
<דוברת: יום לאחר מכן, אני ראיתי את הכוחות, אין לי מלבד אלוהים, אין לי אף אחד בבית, אני לבד זקנה, פתאום אני רואה את הבית מכותר, וכל המשפחה מסביבי והם הרסו לי את הבית.
<אינסאף אבו -שארב: אז הגיע הכוח המשטרתי והרס את הבית כשהיא היתה לבד בתוך הבית שם.
חנין זועבי: איפה היא גרה?
<אינסאף אבו -שארב: סמוך לחורה.
<דוברת: אין לי אף אחד מלבד אלוהים ועוד שכנה אחת שגרה לידי, הם הביאו לי חיילות,שתי שוטרות, שתפסו אותי משני הצדדים ולקחו אותי אל השכנה שלי.
<אינסאף אבו -שארב: לקחו אותה שתי שוטרות, כל אחת מהצד והוציאו אותה מהבית.
<דוברת: אמרתי למשטרה שאני רוצה לקרוא לבת שלי, והם לא הרשו לבת שלי לבוא אלי.
<דוברת: אז אני אמרתי לשוטרת "גברת, תרשי לי לקרוא לבת שלי שתבוא, אני קיבלתי התמוטטות עצבים, לא אפשרו לי, בעל כורחי, אמרתי לה גברת אני צריכה את הבת שלי, אני לא מרגישה טוב.
<אינסאף אבו -שארב: היא ביקשה מהשוטרת שהיתה שם שיאפשרו לה לקרוא לבת שלה, פשוט היא לא מרגישה טוב, היא מרגישה שהיא מתמוטטת אבל הם לא הסכימו.
<אינסאף אבו -שארב: הם המשיכו בשלהם.
<דוברת: אמרתי לה בת שלי תשמחי, הם הרסו לי את הבית ואני גרה ברחוב כרגע, בחדר קטן.
<אינסאף אבו -שארב: ואז בעצם הרסו לה את הבית מול העיניים.
<אינסאף אבו -שארב: היא בנתה איזה שהוא צריפון קטן, שלא ראוי למגורי אדם, והיא נמצאת שם.
<אינסאף אבו -שארב: היא גרה כיום כשהוא דולף, פשוט זה לא תנאי חיים במדינת ישראל.
<דוברת: אני מבקשת מח"כ אחמד טיבי וכל חברי הכנסת, ומברכת אותם כולם וקוראת להם לעמוד לצידנו בכפרים הבלתי מוכרים כדי לבנות את בתינו.
<דוברת: ואני רוצה בית, אני רוצה לחתן את הבן שלי, אני לא מוצאת בית ולא מוצאת שום דבר כמו שצריך, ואין לנו ולא מספקים לנו כלום בכפרים הבלתי מוכרים.
<דוברת: כלום אין לנו.
<אינסאף אבו -שארב: היא אומרת שאין כלום.
<אינסאף אבו -שארב: אין שום שירותים.
<אינסאף אבו -שארב: הבן שלה עומד להתחתן, אין איפה לבנות, אין מה לעשות, אין כלום.
<אינסאף אבו -שארב: פשוט מצב של חוסר אונים.
<דוברת: כמו שתרצו, אני מבקשת וקוראת לממשלת ישראל וכל חברי הכנסת, אני רוצה להחזיר את הבית שלי כמו שהיה.
<אינסאף אבו -שארב: היא רוצה שיחזירו לה את הבית שלה.
<אינסאף אבו -שארב: זה מה שהיא רוצה.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להודות לך שבאת.
עאידה תומא סלימאן: חג'ה, תבורכי.
עאידה תומא סלימאן: וקודם כל אני רוצה להודות לך שבאת.
עאידה תומא סלימאן: ולהודות לך שנתת לנו לשמוע את מה שעברת בעת הריסת הבית.
עאידה תומא סלימאן: אחד הדברים שאנחנו מתחילים איתם בהתחלה, זה שתשמיעו את קולכן פה, בכנסת.
עאידה תומא סלימאן: אולי זה יגיע אם אנחנו יותר קרובים מבחינת המבנה, אולי זה יגיע.
עאידה תומא סלימאן: אף אחד לא מסכים ולא רואה, ואני לפחות רואה בעניין של הריסת הבתים עניין בלתי אנושי ממדרגה ראשונה.
עאידה תומא סלימאן: הוא בעצם המעשה הבלתי חוקי בעיניי.
עאידה תומא סלימאן: אם היינו באמת חיים במצב של צדק, וצדק חברתי, הנושא של הריסת הבתים הוא יהיה המעשה הבלתי חוקי.
עאידה תומא סלימאן: תהיי בריאה.
עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת מעורכת הדין מהא מראענה ממשרד המשפטים.
<קריאה: אני שואלת שאלה, אני אומרת, למה לא נותנים אפשרות להוציא רישיונות?
עאידה תומא סלימאן: אולי משרד המשפטים יענה לנו על זה, למה לא נותנים להוציא.
עאידה תומא סלימאן: את רואה כמה את שואלת את השאלה הזאת בצורה הכי תמימה?
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזאת בדיוק השאלה האלמנטרית הראשונה: למה לא נותנים להוציא רישיונות וקודם כל, למה לא מכירים באנשים שנמצאים לפני המדינה, שבעצם היו צריכים לבקש מהם את ההכרה במדינה ולא שהמדינה תכיר בהם.
עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב, כנראה לא נותנים את האישורים כדי להגיע לתכניות כמו תכנית פראוור, שמנשלת 800,000 דונם.
עאידה תומא סלימאן: עורכת דין מהא מראענה ממשרד המשפטים, יש לך מה להתייחס?
עאידה תומא סלימאן: גם לשאלות.
<מהא מראענה: קודם כל, אני שייכת למחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים.
<מהא מראענה: החומרים הגיעו אלינו רק אתמול, ואי לכך לא הצלחנו לזמן את הגורמים הרלוונטיים שזה לרבות הפרקליטות בעצם, מי שאמון על הנושא הזה.
<מהא מראענה: לכן, אין לי - -
עאידה תומא סלימאן: אבל הנושא מוכר במשרד, נכון?
<מהא מראענה: נכון, זה מוכר אבל - -
עאידה תומא סלימאן: ויש לכם מדיניות ברורה בו.
עאידה תומא סלימאן: כלומר, את יכולה לפחות לפרוס את המדיניות.
<מהא מראענה: אני לא יכולה להתייחס לעניין הזה כיוון שמדובר בעניינים של אכיפה.
עאידה תומא סלימאן: אז למה בכלל – אני שואלת, באמת, למה בכלל שולחים אנשים שאין להם סמכות לענות על אף שאלה, ואפילו לא לפרוס את המדיניות?
עאידה תומא סלימאן: למה מטריחים אתכם?
<מהא מראענה: את צודקת.
<מהא מראענה: הנושא מאד כאוב ומאד מצער וכואב לי לשמוע את הנושא הזה ולשבת כאן ולא להתייחס מהותית אבל - -
עאידה תומא סלימאן: את יכולה להתייחס מהותית.
<מהא מראענה: מהותית, נקודתית אני לא מטפלת בנושא הזה, וזה לא נוגע אלי.
עאידה תומא סלימאן: אז תודה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה משחק מכור כבר, שהמשרדים שלא רוצים להתבטא בנושא מסוים ולא רוצים לענות על השאלות בוחרים להם, לצערי הרב, שעיר לעזאזל, שולחים אותו לוועדה כדי שיגיד את שני המשפטים האלה: אין לי סמכות להתייחס.
עאידה תומא סלימאן: אז בשביל מה?
עאידה תומא סלימאן: היה כדאי להשקיע את הזמן הזה בעבודה במשרד.
<מהא מראענה: אני רוצה רק להציע לזמן את הגורמים הרלוונטיים - -
טלב אבו עראר: למה הם לא באו?
עאידה תומא סלימאן: אנחנו זימנו את הגורמים הרלוונטיים והם היו אמורים להגיע לפה.
עאידה תומא סלימאן: זה שהם מתחבאים מאחורי שליחתך, גברתי, לוועדה, זה דבר שלא ייסלח, וזה דבר שלא אעבור עליו לסדר היום, ואני חושב שהגיע הזמן שאם יש להם מדיניות ברורה, אם הם עומדים מאחורי המדיניות שלהם, שיבואו כמו גיבורים, ישבו פה ויגנו על המדיניות שלהם.
עאידה תומא סלימאן: אבל להתחבא בזה ששולחים אנשים שאין להם סמכות לענות על השאלות, זה לא מקובל וזה גם לא חוקי כי לפי החוק הם אמורים להגיע ולתת דין וחשבון למקום הזה, שהוא המקום המחוקק, שהוא ועדה פרלמנטרית.
עאידה תומא סלימאן: וזה לא היה מכוון אישית, אני מקווה שהבנת את זה.
<מהא מראענה: אני בטוחה שלא.
עאידה תומא סלימאן: מישהו מחברי הכנסת?
עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת יוסף ג'בארין בבקשה.
יוסף ג'בארין: שלום לכם.
יוסף ג'בארין: האמת היא שיש הרבה אירוניה בכך שאנחנו דנים בנושא הזה למחרת החלטת בית המשפט בעניין פינוי הישוב עתיר אום אלחיראן.
יוסף ג'בארין: אני לא יודע אם כל מי שנמצא כאן מכיר את הסוגיה הזאת אבל זה תיק שהיה בבית המשפט העליון, ובית המשפט העליון קבע שהתושבים גרים שם כבני רשות.
יוסף ג'בארין: זאת אומרת, המדינה העבירה אותם לשם ובינתיים הקימו בתים והמשפחות התבססו, ואנחנו מדברים על כ-1,500 משפחות.
יוסף ג'בארין: עכשיו המדינה רוצה לפנות את שני הישובים הללו, כאשר מה הסיבה להתפנות?
<ניהאיה דאוד: להקים ישוב.
יוסף ג'בארין: - - פשוט קיימת תכנית מוצהרת, זה לא משהו סודי, להקים ישוב חירן, שכנראה יהיה ישוב יהודי.
יוסף ג'בארין: זאת אומרת, יש לנו מקרה המדינה מודה שהתושבים הם בני רשות, היא ביקשה שהם יעבור לשם מאדמותיהם המקוריות מצד אחד, ומצד שני המדינה גם מודה שבמקום הזה אפשר לתכנן ולהקים יישוב, כי יש תכנית להקמת ישוב יהודי ואגב, אנחנו היינו שם וראינו את הדחפורים שכבר התחילו לעבוד.
יוסף ג'בארין: אז מה הסיבה שאתם מפנים ישוב ומקימים ישוב אחד?
עאידה תומא סלימאן: ולוקחים גם את השם.
יוסף ג'בארין: - - הסיבה היחידה שמפנים ערבים ומשכנים יהודים.
יוסף ג'בארין: אין סיבה אחרת מדוע לעשות דבר כזה.
יוסף ג'בארין: ולכן, הסיפור היחידי שבינתיים שמענו הוא רק סיפור משקף של אותה חוויה טראומטית קשה, בלתי אנושית, שהתושבים הערבים בנגב עוברים כמעט באופן יומיומי, ואני מקשר את זה למחקר הזה וגם משבח בעיקר את דוקטור ניהאיה דאוד, שיזמה את הרעיון ואני הייתי שותף לה בעיקר להיבטים המשפטיים כי המחקר לקח את הנושא הזה של הריסת בתים לתחומים חדשים ולמקומות חדשים שלא קיימים בשיח.
יוסף ג'בארין: ולכן גם אולי החשיבות של הדיון שמקיימת יושבת ראש הוועדה על אותם היבטים שאולי נשכחים בדיון הזה, אותה אישה שבעצם היא בעלת הבית, היא מרגישה שכל החיים שלה נהרסים בגלל ההרס הזה, והצד הזה, אמרתי, לא כל כך היה קיים בשיח.
יוסף ג'בארין: הסבל האנושי של הנשים והילדים, ואמר חבר הכנסת טיבי בצדק שזה באמת ככה תוספת מרעננת לדיון הזה, שהם הוציאו אותנו מהדיון המשפטי - -
עאידה תומא סלימאן: מדכא יותר מאשר מרענן.
יוסף ג'בארין: כן, מרעננת לשיח.
יוסף ג'בארין: אנחנו מדברים על הריסת בתים ומספרים ותכניות וכדומה אבל לא מתייחסים אולי לאישה בתוך אותו בית שהכי סובלת.
יוסף ג'בארין: היא סובלת, וזה אולי מה שמעניין במחקר הזה, לא רק כשהורסים אלא בכל תקופת האיום בהריסה.
יוסף ג'בארין: האישה רוצה להקים את הבית, לפתח אותו ולהרגיש שזה הבית של כלל המשפחה אבל האיום הזה כל הזמן מרחף, כל הזמן מפריע ולכן מביא אותה לאותם מצבים דיכאוניים ואולי גם הרסניים בבחינת התחושה, שלא מאפשרים לה לנהל בית ולהיות האישה, ולא מאפשרים לה לקיים את תפקידיה הבסיסיים בתור אישה בתוך הבית הזה.
יוסף ג'בארין: כמובן, הנושא הזה, חוץ מהרדאר של רשויות, לא מהבחינה הזאת שזה עוד שיקול למה צריך לחשוב בשנית לפני שמבצעים את ההריסה אבל גם בכלל, איך להתייחס לאוכלוסייה הזאת ברמת הרווחה, ברמה שיש בני אדם שמתגוררים שם וצריך להתייחס אליהם.
יוסף ג'בארין: פשוט ההתייחסות של הרשויות כיום, והדוגמה האחרונה של עתיר ואום אלחיראן, שזה יותר דברים תכנוניים ומספריים והיתרים ממש בתחום הטכני, במנותק מהסיפור האנושי המאד קשה שמאחורי המדיניות הזאת.
יוסף ג'בארין: כמובן, לא שגברים לא סובלים אבל הקול של האישה לא נשמע בשיח הזה, ויכול להיות שעכשיו, אם הוא נשמע, הוא יוסיף עוד נדבך ועוד כוח במאבק הזה של להיאבק בהסדרת המקומות הללו כי בהחלט אפשר להסדיר אותם, והדוגמה האחרונה היא בהחלט דוגמה של אום אלחיראן ועתיר, ואני רוצה להגיד לכם שבעתירה שבבג"ץ ישבו שלושה שופטים, לפחות היתה שופטת אחת שאמרה שיש כאן משהו בלתי אנושי שאנחנו מתמודדים אתו, והיא לא יכולה להשלים עם ההרס אז אני רוצה לקוות שדעת המיעוט הזאת תהיה באיזה שהוא שלב דעת רוב בקרב הרשויות.
יוסף ג'בארין: אז תודה ניהאיה על המחקר, ותודה גם לנשים שיש להן את האומץ וגם את הכוח והאנרגיה כל פעם לבוא ולהעיד ולהישאר בחזית המאבק.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שקודם כל צריך לשים לב שהריסת בית באוכלוסייה הערבית באופן כללי היא לא נושא לתקשורת.
עאידה תומא סלימאן: אף פעם לתקשורת הישראלית בעברית לא נכנסת אפילו ידיעה קטנה של "נהרסו בתים".
עאידה תומא סלימאן: וכנראה זה עוזר מאד למדיניות הזו להמשיך לפעול כי אז לא רואים את הצד האנושי של הסיפור.
עאידה תומא סלימאן: גם לא מודעים שקיימת התופעה בצורה כל כך רבה.
עאידה תומא סלימאן: הציבור במדינת ישראל לא יקרא ולא ישמע בטלוויזיה ולא יראה שהיו הריסות בתים באותו יום, ולא יבין שמאחורי זה יש משפחות.
עאידה תומא סלימאן: ולא יראה את משחק הילד מבצבץ מתחת להריסות הבתים, ולא יראה את האלימות שמופעלת נגד הדיירים של הבתים האלה ברגע של ההריסה, אז בכלל הנושא לא קיים על האג'נדה הציבורית כנראה.
עאידה תומא סלימאן: ואז אפשר למכור את הסיפור של פורעי חוק, ואז אפשר למכור את הסיפור של אנשים שבאופן מכוון, כאילו, פועלים כדי לעבור על החוק.
עאידה תומא סלימאן: גברת אמאל אלנסאסרה, מנהלת שותפה בעמותת "סדרה", בבקשה.
<אמל אלנסאסרה: תודה חברת הכנסת עאידה תומא.
<אמל אלנסאסרה: תודה לכל האנשים שנמצאים פה.
<אמל אלנסאסרה: בהמשך למה שנאמר, חשוב לי מאד שתשמעו בעצמכם את החוויות של אנשים שחוו בעצמן.
<אמל אלנסאסרה: אני הגעתי לפה רק כדי להקל עליהן להגיע ולהשמיע את קולן בקול רם.
<אמל אלנסאסרה: זה חשוב מאד לשמוע מה הן חוו.
<אמל אלנסאסרה: אני יכולה לתרגם.
<אמל אלנסאסרה: מה לגבי השם והתמונה?
<בסמה אבו סקיק: (אומרת דברים בשפה הערבית להלן התרגום החופשי) אין שום בעיה, לא בשם ולא בתמונה.
<בסמה אבו סקיק: אני אישה מהכפר "ביר אלמשאש", שהינו כפר בלתי מוכר.
<בסמה אבו סקיק: אנחנו סובלים מהריסת בתים, סובלים מחוסר כלי התחבורה לבאר שבע, קשה לנו להגיע לכביש הראשי.
<אמל אלנסאסרה: קוראים לי בסמה אבו סקיק, אני מהכפר ביר אלמשאש, כפר לא מוכר.
<אמל אלנסאסרה: אני סובלת מנושא הריסת בתים, חוסר תשתיות בכפר.
<בסמה אבו סקיק: אנחנו סובלים מכל העניין של הפסולת, אותה אנו זורקים בתוך בור באדמה.
<בסמה אבו סקיק: וכשהילדים חוזרים מבית הספר, הם הולכים לשחק ליד הפסולת שכוללת מחלות וחיידקים.
<בסמה אבו סקיק: וזה מהווה סכנה לגביהם וגורם להם למחלות כרוניות.
<אמל אלנסאסרה: מכיוון שאין מספיק שירותים בקרב משפחת אבו סקיק, את הדבר הכי קטן והכי בסיסי והצורך שאין פח לזריקת הזבל והדברים שנשארים והם לא צריכים להשתמש בהם, ולכן הילדים נחשפים לכל מיני זיהומים, חיידקים וגם - -
<בסמה אבו סקיק: הילדים שלנו בחופשות בין הסמסטרים הלימודיים, סובלים, הם לצערי משחקים רק עם חיות הבר, כמו כלבים, הם יוצאים לשחק בוואדיים היכן שיש ביצות מים, שיש יתושים, ורוב הילדים מקבלים קדחת, הרוב בכפרים הבלתי מוכרים סובלים מדברים שקשורים למחלות וזיהומים.
<אמל אלנסאסרה: לכן, מכיוון שהילדים נחשפים לכל מיני דברים שהם חוסר תשתיות, חוסר שירותים שצריכים להיות מסופקים לנשים ולילדים, הילדים נחשפים למחלות, נחשפים לחיידקים, נחשפים לכל מיני דברים שבלתי אפשרי להימנע מהם ולכן, בכפרים הבלתי מוכרים הם סובלים מכמה דברים שהם מאד חשובים והם צריכים להיות בטיפול.
<בסמה אבו סקיק: אנחנו מבקשים מהממשלה רק שתכיר ותקים להם משחקים לילדים כדי שיבלו שם, במקום לשחק ברחובות וביער.
<בסמה אבו סקיק: אנחנו לא מוכרים, אין לנו כבישים עם אספלט, ואין לנו חשמל ולא מים.
<בסמה אבו סקיק: כשהם הרסו לנו בפעם האחרונה לפני שלוש שנים, מאז אנחנו לא בנינו ולא ניסינו לבנות, לא יכולנו לבנות, כי היו לנו נשים בהריון שקיבלו מכות וכדורי גומי בהם הבת שלי, וגם אני קיבלתי מכות, הרבה נשים קיבלו מכות והושפלו, והילדים שלנו סבלו מטראומה ואפילו הבן שלי נכנס לכלא לילה אחד.
<אמל אלנסאסרה: לפני שלוש שנים נהרס הבית שלהם ועד עכשיו הם חיים בלי קורת גג.
<אמל אלנסאסרה: הם חיים יחד עם הילדים שלהם והמשפחה המורחבת, הם חיים בלי בית.
<אמל אלנסאסרה: מאז ועד היום, איך שבוצעה ההריסה עצמה, נכנסו כוחות הביטחון, המשטרה והם השתמשו באלימות פיסית כלפי הילדים וכלפי הנשים, ובעיקר בסמה.
<ניהאיה דאוד: היא אמרה גם שנשים בהיריון קיבלו מכות.
<אמל אלנסאסרה: גם נשים בהיריון שקיבלו מכות.
עאידה תומא סלימאן: היא היתה מהנשים בהיריון שקיבלו מכות בעת ההריסה.
<אמינה אבו סקיק: (אומרת דברים בשפה הערבית להלן התרגום החופשי) שלום עליכם.
<אמינה אבו סקיק: אני אמינה אבו סקיק, מהכפר ביר אלמשאש.
עאידה תומא סלימאן: חשוב לציין שכשביקרתי אצלכן בכפר ראיתי גם נשים שעובדות קשה ומגדלות את הירקות ליד הבית כדי שימצאו דרך להאכיל את הילדים שלהן בדברים בריאים, ומאד התפעלתי מהעשייה של הנשים.
<אמל אלנסאסרה: אמינה אבו סקיק מכפר ביר אלמשאש.
<אמינה אבו סקיק: אני מביר אלמשאש.
<אמינה אבו סקיק: אני בכלל מטפלת משפחתון.
<אמינה אבו סקיק: לגבי המצב שלנו, והריסת הבתים.
<אמינה אבו סקיק: הבעיה לא רק בדרך ההריסה של הבית, אלא בדרך בה הם נכנסים אלינו כדי להרוס את הבית.
<אמינה אבו סקיק: אני מטפלת משפחתון, יש לי משפחתון בבית, כשהם באו להרוס את הבית לפני כשנתיים.
<אמל אלנסאסרה: היא מטפלת במשפחתון אצלה במסגרת הבית, והיא מזכירה שהבעיה הספציפית היא לא רק איך מתרחשת ההריסה עצמה אלא גם איך שהם משתמשים בדברים השם בלתי אנושיים.
<אמינה אבו סקיק: כשהם הגיעו עם הכלים שלהם להריסה, הכל התרחש ממול למשפחתון שלי, בחצר של הילדים.
<אמינה אבו סקיק: בזמן הזה היו לי ילדים במשפחתון, הדרך בה התייחסו לילדים כשהילד היה רואה את הכלים נכנסים, איך הוא היה בטראומה, איך המצב הנפשי שלו.
<אמינה אבו סקיק: יש לי דוגמא, ילד אחד בא.
עאידה תומא סלימאן: כאשר הביאו את כל הציוד להריסת הבית הם בעצם שמו חלק מהציוד בחצר של המשפחתון שהיא ניהלה כאשר ילדים היו בתוך המשפחתון.
עאידה תומא סלימאן: היחס של הכוחות שבאו להרוס, לילדים שנבהלו ונחרדו למראה הציוד היה יחס מאד קשה.
<אמינה אבו סקיק: בנוסף לדרך ההתייחסות שלהם, ובנוסף לזה שהילדים הרגישו רע, אנחנו צריכים שיהיה עובד סוציאלי לילדים האלה, וגם פסיכולוג שיעזור לילדים האלה, יש לי ילד במשפחתון.
<אמינה אבו סקיק: הילד באופן נורמלי בגיל 3 שנים צריך לדבר, הילד הזה מרגע שהוא ראה את הדבר הזה, הוא כבר אמור להיכנס עכשיו לכיתה א', והוא פשוט לא מדבר.
עאידה תומא סלימאן: הילדים שנמצאים אצלי בגן, שראו את המאורעות באותו יום, אחד מהם היה בן שלוש.
עאידה תומא סלימאן: השנה הוא נכנס לכיתה אל"ף.
עאידה תומא סלימאן: עד עצם היום הזה מאז הוא לא מדבר טוב, ואז שמעתי מהצד הזה את עניין הפוסט-טראומה.