GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ליאת הלבץ: עברנו לעומק על הדו"חות ודברים שחוזרים שוב ושוב ומאד הטרידו את עינינו, ואפשר לחלוק ולהגיד המוסד שלי הוא לא ככה, הדו"ח שלי הוא לא ככה פרטנית, אבל כשעוברים בצורה כוללת על כל הדו"חות שנשלחו, יש דברים שחוזרים שוב ושוב ומטרידים לפחות אותנו מאד.
<ליאת הלבץ: בין היתר ראינו לא פעם ולא פעמיים שהנפגעת או הנפגע הם אלה שמועברים ממקומם.
<ליאת הלבץ: הם אלה שמועברים כיתה, הם אלה שמועברים מתפקידם, הם אלה שצריכים להיות משובצים לקורסים אחרים ללא הסטודנט שהטריד אותם, או הסטודנטית.
<ליאת הלבץ: זה נראה לנו אבסורד ואני רואה ככה ראשים מהנהנים בשולחן, אז כנראה שמסכימים איתי.
<ליאת הלבץ: מעבר לזה, ראינו המון פעמים שבאים, פונים, מבקשים לא להגיש תלונה.
<ליאת הלבץ: זה משהו שצריך לתת עליו את הדעת.
<ליאת הלבץ: יש המון פניות, סטודנטים שפונים.
<ליאת הלבץ: כנראה אם זה בעקבות כמות הזמן שלוקח לטפל בפנייה והסחבת הבירוקרטית.
<ליאת הלבץ: יכול להיות שזה באמת בגלל יחסי המרות מול המרצים או מול הסגל, שחוששים להגיש תלונה וזה משהו שאנחנו באמת צריכים להתייחס אליו.
<ליאת הלבץ: חוזר הרבה פעמים העניין – לא מבין את סביבת העבודה – הבן אדם שהטריד לא מבין את הסביבה האקדמית, לא מבין את סביבת העבודה.
<ליאת הלבץ: כנראה שההסבר או התקנות שמועברות לסגל ולסטודנטים, לא מספיק מבהירים שזה מתחבר באמת לנקודה שיש לא מעט מוסדות שיסתפקו בשליחת מיילים.
<ליאת הלבץ: שליחת מיילים זה נחמד.
<ליאת הלבץ: בתור סטודנטית אני יכולה להגיד שכמות המיילים שמגיעים מהמוסד היא אין סופית ברמת היום יום.
<ליאת הלבץ: הסטודנטים והסגל – אני בטוחה אותו דבר – לא קוראים כל מייל שמגיע מהמוסד, בטח לא לעומק, בטח לא מתעמקים.
<ליאת הלבץ: יש משמעות גדולה לעשות כנסים, לעשות דברים שהם יותר משמעותיים ומופנמים על ידי הציבור.
<ליאת הלבץ: אני כן רוצה לציין לטובה לדוגמא את שנקר, שבחרו לכתוב בדו"ח שלהם שטיפול אצלם הוא עד שבועיים, שזה משהו שכמעט אין אף דו"ח שצוין בו כמה זמן הטיפול נעשה – ואמרתי כמעט אין, ומה הזמן המוגדר מבחינת המוסד לטיפול מוצלח בדבר.
<ליאת הלבץ: אף אחד כמעט לא מתייחס למעקב.
<קריאה: יש חוק - - - - - - החוק לא אומר - - -
<ליאת הלבץ: אוקיי, אז כשכתוב בדו"ח שהעניין טופל ואנחנו באמת לא יודעים אם לקח לזה שנה או שנתיים, אז יש כאן איזה שהוא עניין.
<ליאת הלבץ: מעבר לזה, המעקב לדעתנו הוא גם רלבנטי ועבודה שיש מוסדות שבחרו לציין אם הם חזרו לאחר מכן לסטודנטית או לסטודנט, או אפילו לאיש הסגל מן הסתם, לבדוק אם הטיפול היה לשביעות רצונו, האם האדם שהטריד אותו המשיך להטריד אותו, המשיך להסתובב סביבו, נמצא באזור.
<ליאת הלבץ: זה משהו ששווה להסתכל.
<ליאת הלבץ: אנחנו כן גם רוצים לציין, הנה, עוד משהו לטובה, בבצלאל ביקשו מחברי הסגל לחתום על מסמך שמבהיר את התקנות, שזה גם, ברגע ששולחים מסמך זה נורא נחמד, אבל ברגע שאותו בן אדם צריך לחתום על התקנות, אז אולי הוא יקרא אותן קצת יותר לעומק.
<ליאת הלבץ: ומצד שני, יש לא מעט מוסדות שחבל לי לציין פה את שמם, אך באמת הדו"חות שלנו היו ממש מזלזלים, אם זה המרכז הבינתחומי, המכללה האקדמית הערבית בחיפה, המכללה בירושלים.
<ליאת הלבץ: הם שלחו דו"חות בלי פירוט.
<ליאת הלבץ: הבינתחומי לא ציינו אפילו מי כתב את הדו"ח.
<ליאת הלבץ: מי מילא אותו.
<ליאת הלבץ: אין לנו מענה, אין כתובת וחבל מאד.
<ליאת הלבץ: שווה לתת לזה התייחסות.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהעלית כמה נקודות מאד חשובות וזה מחזק עוד את מה שאמרתי בפתיחת הישיבה, שחייבים לעדכן הוראות יותר ברורות ולנסות לפתח פורמט יותר ברור ואני מאד שמחה שיש לכם את הנכונות להיות שותפים בתהליך הזה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שדיברנו הרבה על כל הביקורת שיש לנו, או שלפחות אנחנו משערים שקיימת בתהליך של טיפול בתלונות או בפניות.
עאידה תומא סלימאן: ויש לנו עדות היום, שאני ארצה שנשמע אותה ונקשיב לה היטב, כי זה מחייב הרבה אומץ, להגיע לישיבה כזו ולדבר באופן הכי גלוי.
עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת מהאורח שלנו לבוא ליד השולחן, ליד מיקרופון.
עאידה תומא סלימאן: אם אתה לא רוצה להכריז על שמך, אתה לא חייב.
<ס': קוראים לי ס'.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו בשידור, אתה יודע?
<ס': מה זה בשידור?
עאידה תומא סלימאן: כלומר באינטרנט.
עאידה תומא סלימאן: אתה רוצה?
<ס': אני מבקש שזה לא יהיה באינטרנט, בבקשה.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, תזיז את המצלמה.
עאידה תומא סלימאן: המצלמה לא עליך.
עאידה תומא סלימאן: הוא כבר אמר את השם.
<ס': בסדר, אני לא מפחד, הכל בסדר.
<קריאה: אולי אפשר לכבות עכשיו.
<ס': אתה יכול לכבות?
<ס': תכבה.
עאידה תומא סלימאן: כן, תעצור.
עאידה תומא סלימאן: אני חשבתי שנאמר לך.
<ס': לא משנה.
<ס': אני לא מפחד בכל מקרה.
עאידה תומא סלימאן: אני מאד שמחה שאתה לא מפחד ואין לך ממה לפחד.
עאידה תומא סלימאן: השם יהיה בראשי תיבות.
עאידה תומא סלימאן: סיימנו את כל הפרוצדורות, אנחנו מקשיבות לך.
<ס': תודה לכולכן.
<ס': אני מאד לא רציתי להגיע לפה.
<ס': בגדול זה לא היה מה שחשבתי ודמיינתי שיקרה לי בזמן שאני לומד ובזמן שאני סטודנט, אבל זה קרה ואחרי המון זמן שניסיתי להדחיק את זה ולהגיד לעצמי שזה לא הגיוני שזה קרה לי, כי אני גבר וגברים לא עוברים דברים כאלה, זה פשוט קרה במכללה שלמדתי בה.
<ס': הוטרדתי מינית פעמיים ובתור בן גרעין ואדם שעבד עם נוער תקופות די ארוכות, חשוב לי להעביר מסר שאנשים יידעו שיש רמה של מוסר שאסור לעבור אותה, שזה גבול.
<ס': אסור לעבור אותה.
<ס': היו לי מלא חניכים ומלא חניכות ובחיים לא היה מגע שהוא מעבר לחיבוק ונשיקה של אח גדול.
<ס': מרצה שאפשר לומר שהערצתי אותה, פשוט החליטה בשיעור מסוים לבוא ולהתיישב עלי ואפילו לקפוץ.
<ס': זה היה אירוע מזעזע ובאותו יום חזרתי הביתה ואמרתי לעצמי עזוב, ס', הכל בסדר, די, שום דבר לא קרה, תהיה חזק, אתה גבר, אתה זה, היית לוחם וכל השטויות האלה וזה לא עוזר.
<ס': ואז גם היה עוד מקרה שבו היא נישקה אותי בצוואר, שמאותו יום אני פשוט לא ידעתי איך להתמודד לא איתה ולא עם עצמי ולא עם כל העניינים האלה.
<ס': שנייה.
<ס': לצערי הרב אני ניסתי לפנות למכללה כמה פעמים ולנסות בדרכי שלום, בלי שזה ייצא החוצה, ופשוט התייחסו אלי בצורה מחפירה.
<ס': אפילו בשיחה עם מישהי במשרה מאד מאד נכבדת במכללה, היא אמרה לי תפסיק עם הבכי.
<ס': כאילו מה, זה שאני גבר זה אומר שאין לי רגשות?
<ס': אני לא מרגיש?
<ס': ואני באמת, אני לא יודע, באתי לספר לכם את הסיפור שלי כדי שכולכן תדענה ותדעו שגם לגברים יש רגשות ואני בטוח שיש המון גברים שעברו את מה שאני עברתי ופשוט לא פותחים את הפה כי הם מפחדים שיגידו שאין שום פגיעה בקהילה ההומו לסבית או משהו כזה, ושהם הומואים והם לא גברים, ואני אין לי בעיה להגיד את זה – אני אחלה גבר.
<ס': אני באתי לפה כי זה חשוב לי והייעוד שלי מאד חשוב לי ואני אשמח שיהיה לזה גם אזכור או סוג של משהו, שגם גברים יכולים להיות מוטרדים מינית על ידי מרצות, על ידי מרצים, אני לא יודע על ידי מי, אבל אני מאמין שלא אמור להיות מגע פיזי מעבר לחיבוק, כאילו, מעבר ללחיצת יד.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שבוועדה הזו זה המקום האחרון שצריך להזכיר שוב ושוב שזה יכול לקרות גם לגברים ושגם גברים יכולים להיות מוטרדים מינית.
עאידה תומא סלימאן: השאלה שלי היא מה בדיוק נעשה במכללה, לאחר שהגשת את התלונה.
עאידה תומא סלימאן: האם טיפלו בנושא, האם הייתה החלטה מסוימת לגבי המרצה?
<רוני אלוני-סדובניק: אני אגיד.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, תודה ששיתפת.
<ס': תודה לכם ששמעתם.
<רוני אלוני-סדובניק: זה מקרה ספציפי, אבל זה מראה על הכלל.
<רוני אלוני-סדובניק: במקרה של ס', פנינו בהתחלה גם ללא מעורבות עורכי דין, כי הייתי רק ברקע כדי לא להפחיד אף אחד ובדרכי שלום.
<רוני אלוני-סדובניק: זה לא עוזר.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו חזרנו לשידור, לא צריך להתייחס באופן ספציפי לשמות.
עאידה תומא סלימאן: למקרה.
<רוני אלוני-סדובניק: כן.
<רוני אלוני-סדובניק: מה שקורה בכל המוסדות, גם המקרה הזה, מראה על הדרך שבה פועלים ברוב המקרים.
<רוני אלוני-סדובניק: נותנים איזו שהיא הערת אזהרה בתיק האישי של המרצה המטריד או המטרידה, והיחיד שניזוק למעשה בפועל, זה התלמיד שהעזר להתלונן; וזה קורה גם במקומות עבודה ובמקומות אחרים.
<רוני אלוני-סדובניק: זאת התנכלות.
עאידה תומא סלימאן: במקרה הספציפי הזה, זה מה שקרה?
<רוני אלוני-סדובניק: כל הציונים שלו היו מעל 90 ומעלה בכל המקצועות והיחידה שהכשילה אותו זאת המרצה המטרידה, ואני חושבת שאם מבחינה פדגוגית-.
<רוני אלוני-סדובניק: ועתרנו לבג"ץ, זה לא עזר, כי בג"ץ - יש פה בעיה חשובה – בג"ץ לא מתערב בשיקולים אקדמיים ותמיד ההתנכלות בהטרדה המינית, החלק של ההתנכלות הוא בקטע האקדמי, שבציונים או בהכשלה בקורס או להעיף מהמוסד.
<רוני אלוני-סדובניק: אז אם בג"ץ לא מתערב ובית משפט לא מתערב, אז מה?
<רוני אלוני-סדובניק: אז אנחנו חייבים שב-ור"ה או במועצה להשכלה גבוהה, יחד עם התאחדות הסטודנטים, יהיה גוף לברר מחוץ למוסדות את התלונות האלה, ולא בתוך המוסד.
עאידה תומא סלימאן: עורכת הדין ליאת קליין, יועצת משפטית, איגוד מרכזי סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.
<ליאת קליין: אני רוצה לומר לך גם תודה על הדברים וגם על ההערה החשובה, כי גם מבחינתנו כמובן חשוב להגיד את זה, שגם גברים נפגעים וגם מוטרדים וזה נושא מאד חשוב, אז תודה לך.
<ליאת קליין: אני רוצה להגיד תודה קודם כל על הדיון ועל כל התהליך שמתנהל, בכלל על התקנות ועל עצם זה שיש לנו דיווח לוועדה, משהו שלא נעשה במשך הרבה מאד שנים.
<ליאת קליין: תודה למשרד המשפטים, להדס, על כל התהליך.
<ליאת קליין: זה באמת היה תהליך מאד ארוך וגם התאחדות הסטודנטים הזכירו את הקודמות בתפקיד, את מור, את גל.
<ליאת קליין: אנחנו כבר חמש שנים מלוות את התהליך הזה, את היזמה, את שיתוף הפעולה עם ההתאחדות, שהובילה בכלל לבחון את הסוגיה הזאת של הטרדות מיניות.
<ליאת קליין: עוד לפני שאני מתייחסת למה שאנחנו שומעים לגבי מיעוט התלונות ולזה שזה עדיין לא חלחל, ואני כן מקווה שזה גם תהליך של הטמעה ושהמספרים שאנחנו רואות פה עכשיו זה מספרים שהם בוודאי לא מספקים, גם לפי הנתונים של אותו סקר שאנחנו שומעות עליו, של הסטודנטים, וגם לפי הנתונים שלנו.
<ליאת קליין: אנחנו מקבלות עשרות פניות מדי שנה למרכזי הסיוע, על הטרדות באוניברסיטאות.
<ליאת קליין: זה לא כל כך תואם את המספרים שאנחנו שומעים לגבי התלונות וזה בכלל חלק מאותה תופעה של תת דיווח במקרים של הטרדות מיניות, שאני מקווה שההטעמה של הדברים ותהליך משמעותי של הסברה, אולי יעזור גם לדבר הזה.
<ליאת קליין: ואני רוצה לומר והזכירו הסטודנטים, וכן חשוב לומר, ואני לא מתייחסת למה שדווח ולמה שכבר עשינו, אלא עוד נקודה אחת קדימה, מה שלא נכנס אולי בתקנות ונשאר בשאלה ואולי צריך לחשוב על זה – כן או לא בתקנות – אבל הזכרתם פה שכל אופן ניהול ההליכים ומה שקורה בסופו של דבר, אחרי שכבר מוגשת תלונה, מה קורה בוועדות המשמעת ומה התוצאות של ההליכים בסופו של דבר.
<ליאת קליין: מי יושב בוועדות האלה?
<ליאת קליין: האם יש נוכחות של אישה מול גברים, אם יש לזה שיקול, מה ההכשרה שעוברים מי שיושבים באותן ועדות משמעת.
<ליאת קליין: אנחנו מבקשים משופטים לעבור הכשרה, מכל מיני דיינים.
<ליאת קליין: מי זה אותם אנשים שיושבים ומקבלים החלטות באותן סוגיות רגישות של הטרדה מינית.
<ליאת קליין: מה עובר על המתלוננת או המתלונן למיטב, להגנה בהליכים האלה.
<ליאת קליין: אלה נושאים שחשוב לדבר עליהם, אני לא יודעת אם ברמה של חקיקה או תקנות, אבל צריך להעלות את כל הנושא הזה, לא רק למה עושים בשלב המניעה והטיפול אצל הממונה, אלא גם מה קורה אחר כך בשלב ההליכים, שזה נושא שהוא עדיין חסר, לפחות מבחינתנו.
עאידה תומא סלימאן: אוקיי, תודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: עורכת דין מיראל נחול, נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה.
<מיראל נחול: שלום, שלום לכולן ולכולם פה בוועדה.
<מיראל נחול: אנחנו בנציבות שוויון הזדמנויות בעבודה בעצם אמונים גם על החוק למניעת הטרדה מינית ביחס לחבויות מעסיקים.
<מיראל נחול: במקרה שלנו פה, החבות של האוניברסיטאות והמכללות מבחינת הפעולות שעשה המעסיק, גם בטיפול בתלונות וגם בעניין הטיפול המניעתי לפני, של ההדרכות וכל מה שצריך לעשות.
<מיראל נחול: ובעצם אנחנו נמצאים כאן וקראנו את הדיווחים וגם יצאנו עם אותה הרגשה שמשהו לא נכון קורה שם, או משהו שלא מדווח בצורה נכונה ומספקת.
<מיראל נחול: אז אנחנו נמצאים כדי להגיד – תנצלו אותנו.
<מיראל נחול: לנציבות לשוויון הזדמנויות בעבודה יש ידע ויש ניסיון בטיפול בתיקים של הטרדות מיניות.
<מיראל נחול: היינו בבתי דין, העברנו הרצאות, העברנו הדרכות.
<מיראל נחול: אז גם מבחינת המכללות והאוניברסיטאות – אנחנו מוכנים להגיע, להעביר הרצאות, להיות שותפים גם בפורומים, והיה לנו ניסיון די טוב בפורום בי-סייף של אוניברסיטת תל אביב.
<מיראל נחול: אנחנו מוכנים לשיתוף הפעולה הזה ואני חושבת שחייב וצריך להיות שיתוף פעולה בעניין הזה.
<מיראל נחול: וחוץ מזה, אנחנו גם רואים את העדות שהייתה פה, של הבחור האמיץ שהיה איתנו פה, וגם עדויות של תלונות אחרות שכנראה שהטיפול בהן הוא בעייתי, מסובך, לא היו תקדימים, לא היה מי שחשב אחרת איך לטפל בעניין הזה.
<מיראל נחול: אז גם פה, גם אם זה ברמת ההתייעצות, אפשר לפנות לנציבות לשוויון הזדמנויות בעבודה, להתייעץ איך מטפלים, איך צריך להעביר את הפנייה הזאת, מה צריך לעשות איתה.
<מיראל נחול: אז אנחנו נמצאים פה ואני מנצלת את הבמה הזאת שאנחנו נמצאים בה ופונה לכל אחת מהמכללות ולכל אחת מהאוניברסיטאות ומבקשת מכם – תשתפו איתנו פעולה.
<מיראל נחול: אנחנו מוכנים לכל שיתוף פעולה.
עאידה תומא סלימאן: עורכת דין שיראל נקדימון, שדולת הנשים, בבקשה.
<שיראל נקדימון: תודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: אתן חייבות להודות שכל ישיבה שעוברת אני משתפרת בקריאת השמות.
עאידה תומא סלימאן: אני מקווה שיגיע היום שגם יבטאו את השמות הערביים באותה מידה.
<שיראל נקדימון: מסכימה לגמרי.
<שיראל נקדימון: אז קודם כל אני רוצה להודות על הדיון כאן היום, הוא מאד חשוב ואני חושבת שהתקנות מצוינות.
<שיראל נקדימון: אמנם עדיין יש לנו ביקורת, יש עדיין בעייתיות, אבל אין ספק שהתקנות האלה עשו שינו משמעותי.
<שיראל נקדימון: אנחנו בתחילת הדרך.
<שיראל נקדימון: אנחנו רואים באמת פעילות מאד חשובה, גם של האוניברסיטאות, גם של המכללות.
<שיראל נקדימון: אני יכולה להגיד באופן אישי, גם במשרד שלנו, גם בשדולת הנשים, מכללות קוראות לנו להרצאות, מה שלא היה כל כך בעבר, בעיקר בפני הסטודנטים והסגל המינהלי, שזה מאד מאד חשוב להעלות את המודעות.
<שיראל נקדימון: יש הרבה עבודה.
<שיראל נקדימון: אנחנו רואים את זה בכל הרצאה והרצאה שאנחנו מעבירות, שיש עוד הרבה הרבה עבודה, אבל המודעות ועצם העובדה שקוראים לנו, רוצים לשמוע.
<שיראל נקדימון: אני נמצאת באחת המכללות, אני לא אגיד את השם, שהרציתי כשמנכ"ל המכללה ישב בשורה הראשונה, שבעיני זה הדבר הכי חשוב.
<שיראל נקדימון: ברגע שמנכ"ל המכללה יושב בשורה ראשונה, זה בהחלט המסר שהוא מעביר לכל המרצים וכמובן גם לסטודנטים.
<שיראל נקדימון: אני כן רוצה להצביע על הבעיה המהותית שאנחנו כן רואים עדיין, וזה ההפרדה בין מי שהטריד לבין המוטרדת.
<שיראל נקדימון: אנחנו רואים שבסופו של יום, מי שזזה הצידה זו הסטודנטית.
<שיראל נקדימון: המרצה נשאר במקומות.
<שיראל נקדימון: אם אנחנו מדברים על סטודנטית לתארים מתקדמים, עוזרות מחקר שפונות אלינו לקו הפתוח של השדולה.
<שיראל נקדימון: בסופו של דבר הקריירה שלהן נפגעת באופן מהותי, כי בעצם המרצה הוא האוטוריטה בתחום, לא מעבירים אותו חלילה, מעבירים אותה.
<שיראל נקדימון: לכאורה יותר קל להעביר אותה מאשר אותו.
<שיראל נקדימון: זה הפתרון הקל, ובסופו של דבר שוב, המוטרדת היא זאת שנפגעת.
<שיראל נקדימון: דבר אחרון שאני אגיד, זה שאני חושבת שהתקנות הן מאד מאד טובה ואני הייתי רוצה לראות אותן גם במגזר הפרטי.
<שיראל נקדימון: זה משהו שאני חושבת שזה כלי נהדר ואני חושבת שאנחנו רואים את העבודה שהאוניברסיטאות עושות, שהמכללות עושות.
<שיראל נקדימון: זו התחלה ואני מאד הייתי שמחה לראות את זה גם במגזר הפרטי.
<שיראל נקדימון: זה משהו שאם הוועדה תוכל לקדם, זה יהיה נהדר.
<שיראל נקדימון: גם אני רוצה להודות לעדות החשובה ששמענו כאן היום, שבעצם משקפת לנו אפילו ככה בצורה מאד מאד קטנה, את הבעיה הרחבה.
<שיראל נקדימון: גם אלי למשרד מגיעים גברים, סטודנטים, שחוו הטרדה מינית.
<שיראל נקדימון: תודה רבה
עאידה תומא סלימאן: גברת אפרת יעקב, סטודנטית, בבקשה, אבל אני מבקשת ממש לקצר.
עאידה תומא סלימאן: ישר ולעניין, מה שנקרא.
<אפרת יעקב: אני אפרת יעקב, אני לומדת לתואר שני באוניברסיטה העברית.
<אפרת יעקב: הוטרדתי לפני שנתיים על ידי המרצה שלי, מר אריאל שניידר.
<אפרת יעקב: הגשתי תלונה ואני מניחה שכולכם וכולכן יודעים איך זה נגמר, שהוא לא נמצא בקמפוס יותר.
<אפרת יעקב: אני רציתי לדבר על מספר דברים שדווקא לא ניתן להם דגש כאן.
<אפרת יעקב: השאלה שחוזרת היא למה נשים לא מגישות תלונה.
<אפרת יעקב: זה מצד אחד לתת יותר תשתית ביטחון למתלוננות ומצד שני לעזור להן גם ולהגביר את התלונות.
<אפרת יעקב: יש כאן נושא מאד חשוב שלא נתתן עליו את הדעת.
<אפרת יעקב: מגיעות אלי המון המון פניות אחרי שיצאתי החוצה וסיפרתי על המקרה שלי.
<אפרת יעקב: לפי מה שמגיע אלי, אני רואה מקרים של סטודנטיות בתיזה, דוקטורנטיות, שנמצאות במצב מאד רגיש עם המנחה שלהן, שמתחיל להטריד אותן ועושה דברים.
<אפרת יעקב: העניין הוא שהן נורא חוששות גם לקריירה האקדמית שלהן שתיפגע, וגם השאלה שעומדת בעיניהן היא שהן בדרך לקריירה, אז למה עכשיו לעצור שנה?
<אפרת יעקב: להגיש תלונה, להתלונן, להיכנס לזה, להיכנס לפוסט טראומה.
<אפרת יעקב: זאת אומרת זה משהו שלא ניתן עליו תשובה ואין התייחסות.
<אפרת יעקב: הן שנה עכשיו הולכות לבזבז על הדבר הזה.
<אפרת יעקב: שבועיים?
<אפרת יעקב: שבועיים זה נראה לי מגוחך לטפל בתלונה בהטרדה מינית.
<אפרת יעקב: זה לא נראה לי טיפול אמיתי, כי יש צורך לחקור ולדבר על הנושאים האלה.
<אפרת יעקב: יש צורך לעשות יישור קו בכל המקרים של בין מרצה לסטודנטית ובין סטודנטיות לסטודנטים, כשבמקרים האלה, כפי שנאמר פה כבר, מעבירים את הסטודנטית המוטרדת, או אם זה סטודנט.
<אפרת יעקב: במקרה שלי המרצה הורחק.
<אפרת יעקב: לי לא הייתה את הבעיה הזאת, אבל זה משהו שקיים וצריך להתייחס אליו.
<אפרת יעקב: זה לא קיים רק בין חברי סגל לסטודנטיות, זה קיים בין סטודנטיות לסטודנטים וצריך לתת על זה דגש ולהתייחס לדברים האלה במלוא הרצינות ולא בצחוק.
<אפרת יעקב: דבר אחרון, נורא נורא חשוב, ואני ככה מנסה לקצר.
<אפרת יעקב: באוניברסיטה העברית, אני עם הנציבות ועם היועצת המשפטית, אנחנו מכינות המון אירועים לשנה הבאה.
<אפרת יעקב: אחד הדברים שנורא-נורא חשוב זה שהם יהיו חובה.
<אפרת יעקב: חובה לסגל האקדמי.
<אפרת יעקב: חובה להגיע.
<אפרת יעקב: זה לא איזו בדיחה שאפשר לנפנף, זה לא מצחיק הנושא הזה, ולהתייחס אליו ככזה, ממשיך להנציח את התופעה הזאת.
<אפרת יעקב: יש צורך להפוך את זה לחובה.
<אפרת יעקב: מרצים צריכים להגיע בין אם הם רוצים או לא, או שזה לא רלבנטי אליהם.
<אפרת יעקב: כרגע באוניברסיטה חנכנו לומדה חדשה שהיא חובה, שהיא בערך 25 דקות, אבל בנוסף לזה יש צורך חשוב שמרצים יגיעו להרצאות וישמעו והמודעות תעלה בקמפוס.
עאידה תומא סלימאן: תודה על ההצעות.
<ורד סויד: אז קודם כל אנחנו באמת רואים התחלה של תהליך, שהוא מאד חשוב – עצם הדיווח, ואני רוצה לברך על העבודה של הניצבות.
<ורד סויד: אנחנו ברשות לקידום מעמד האישה הוצאנו סרט הדרכה שכולל מספר סיטואציות, אחת מהן סיטואציה שקרתה באחת האוניברסיטאות, בכדי להבהיר מה הנושא.
<ורד סויד: אנחנו מרגישות שנעשית עבודה במקומות שקראו לנו, באוניברסיטה הפתוחה למשל, ונמצא כאן פרופסור סעדון, העברנו הרצאות, גם אני, גם הצוות שלנו, גם בשירות האזרחי במקומות שקראו ונמשיך, כמו שגם בנציבות שוויון הזדמנויות בעבודה הציעה לתת את השירותים האלה.
<ורד סויד: אנחנו רואים את התופעה באמת, את הקושי גם בקרב סטודנטים בנים להתלונן וגם בקרב בנות.
<ורד סויד: אנחנו מכירים את זה מכל הנושא של עבירות מין.
<ורד סויד: במקביל, אני קושרת את זה גם לנושא של הייצוג ההולם.
<ורד סויד: עשינו בדיקה של ייצוג בחבר נאמנים ובוועד המנהל של האוניברסיטאות.
<ורד סויד: האחוז הממוצע הוא כ-22% נשים בלבד ואנחנו חושבות שחשוב, כמו שאתן מגישות את הדו"ח לנו, להעלות יום בשנה בקרב ההנהלה, את הנתונים ואת המודעות של הנושא.
<ורד סויד: אנחנו יודעים שזה תהליך שהוא לא מיידי.
<ורד סויד: קיים קשר של שתיקה ולוקח זמן להתלונן על פגיעה מינית.
<ורד סויד: אני רוצה לחזק אתכן בהמשך העבודה.
<ורד סויד: אנחנו הצענו כמה פעמים את שיתופי הפעולה בכל התחומים ונשמח להמשיך ולחזק.
<ורד סויד: אני יודעת שזו עבודה שהיא מאד מורכבת וכמה שעושים אותה, תמיד למי שבחוץ קל לחשוב שקל לפתור את זה, אבל הבירור דורש עומק, הוא דורש אומץ, ואני יודעת שהתאחדות הסטודנטים יזמה את המהלך, ישבו איתנו הרבה מאד והם באים ממקום של שיתוף פעולה; ואני חושבת שחשוב בסקרים האלה, לשתף גם כל הצדדים ולפרסם אותם וללמד אותם.
<ורד סויד: היו שנים בצה"ל, כמוש אנחנו יודעים, של קשר של שתיקה, של תופעות שהתחוללו בשנות ה-60 והיום הגבולות ברורים – מה מותר ומה אסור.
<ורד סויד: זה אומר שהתופעות הפסיקו?
<ורד סויד: הן לא הפסיקו.
<ורד סויד: הן עדיין קורות, אבל צריך להביא את אותו שיח בעוד מקומות, כמו שזה נעשה במשטרה, להוציא לאור השמש כל תופעה ולדבר עליה.
עאידה תומא סלימאן: אחרונת הדוברות, עורכת הדין הדס אגמון, משרד המשפטים.
עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת להתייחס בקצרה, כי אני הולכת להציע שתהיו גם חלק מהעשייה לימים שיבואו.
<הדס אגמון: אני אהיה מאד מאד קצרה.
<הדס אגמון: אנחנו כבר שותפים לעשייה, התקנות האלו הן תקנות של שרת המשפטים ובאמת הן מהפרספקטיבה שלנו נבעו מדו"ח מבקר המדינה, שהטיל על שרת המשפטים לבחון את התיקונים הנחוצים ופניות של ארגוני הסטודנטים אל שרת המשפטים, שהטילה עלינו לתקן באופן מיידי את התקנות, בהקשר של המוסדות להשכלה גבוהה, לא השכלה גבוהה, המוסדות העל תיכוניים בכלל; וגם בהקשר להערה שנאמרה פה, עם התכוונות לבחון בהמשך החלה של חלק מההוראות או הוראות אחרות, גם על מעסיקים אחרים, שזה בהחלט משהו שאנחנו מעוניינים לבחון אותו.
<הדס אגמון: ואני אצטרף למה שנאמר פה בנושא העגום הזה, שזה בהחלט יום של איזו שהיא התרפקות על הישגים.
<הדס אגמון: התקנות היו תוצר של שיתוף פעולה מאד מאד מוצלח, גם עם הסטודנטים, גם עם הארגונים וגם עם הגופים שעליהם מוחלות התקנות, שזה לא משהו שהוא מאפיין תמיד את התהליך הזה.
<הדס אגמון: מבחינת הדברים ואני באמת שמחה שהייתה לנו את ההזדמנות לבוא ולשמוע מה היישום של התקנות בשטח, מה הוא מציף, כדי שאנחנו נדע מה האתגרים הבאים שנציבים לפנינו.
<הדס אגמון: אני חושבת שהדבר הראשון שנראה לי מאד בולט בעניין של הדיווח, זה הצורך ביצירת איזה שהוא מודל.
<הדס אגמון: אני אגיד כבר עכשיו שלתפיסתי זה לא דבר שהמקום שלו הוא בתקנות, זה שיכול להיות שהגורמים המדווחים – קרי הרשות, הוועדה – הם אלה שיכולים להציע איזה שהוא מודל - - -
עאידה תומא סלימאן: כבר, כן, זה מה שאמרתי.
<הדס אגמון: שהמוסדות יתיישרו לפיו.
<הדס אגמון: אני אגיד שאנחנו, המשימה הכי קרובה שניצבת לפתחנו, שזה משהו שכבר עבדנו עליו הרבה בקדנציה הקודמת, אבל עכשיו נמצא בישורת האחרונה, זה להביא בפני הוועדה בעתיד הקרוב, נוסח מתוקן של התקנון.
<הדס אגמון: יש הרבה פניות, הרשות כבר פנתה אלינו ולשכת עורכי הדין, שנעשו הרבה תיקונים בשנים האחרונות והתקנון לא מותאם, וזה בהחלט משהו שהוא גבוה בסדר העדיפויות שלנו.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו נחכה לזה ואנחנו לא רק נחכה, אם יהיה צורך אנחנו גם ננסה לזרז את זה.
עאידה תומא סלימאן: קודם כל אני רוצה להודות לכל אלה שבאו והשתתפו, ובמיוחד לעדות האמיצה שהייתה והושמעה אצלנו פה בוועדה.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להגיד שנכון, פתחנו בצורה חגיגית את הישיבה הזאת, שפעם ראשונה הוועדה מקבלת את הדיווח הזה וזה לא גורע מהחגיגיות הזו, שיש לנו מה להגיד על אופן הגשת הדו"חות, על אופן הטיפול לפעמים, על הגשת או אי הגשת – כי היו מוסדות שלא הגיעו ומעלו בעצם בהוראות, ולא צייתו להוראות המפורשות.
עאידה תומא סלימאן: זה לא שהם נדיבים.
עאידה תומא סלימאן: ואלה שהגישו הם בעצם מילאו את החובה המוטלת עליהם.
עאידה תומא סלימאן: ואלה שלא מילאו, אנחנו לא נרפה מזה.
עאידה תומא סלימאן: הם חייבים.
עאידה תומא סלימאן: המוסדות האלה חייבים להגיש את הדו"חות האלה, אחרת בעצם נצטרך לבדוק מה ההוראות שנותנות לנו סנקציות, או אני לא יודעת.
עאידה תומא סלימאן: צריך לבדוק את זה.
<קריאה: הפרסום זה חלק מזה.
עאידה תומא סלימאן: כנראה, בסופו של דבר בהרבה מקרים אם לא קיימת לנו אפשרות באמת לאכוף, אז הדבר הכי טוב זה לפרסם.
עאידה תומא סלימאן: לפרסם מי הגיש, מי לא הגיש.
עאידה תומא סלימאן: אני ראיתי ביומיים האחרונים כמה מוסדות שמיהרו להגיש דו"חות ברגע שקיבלו טלפונים מהעיתונות, לשאול אותם למה השם שלהם לא מופיע בין אלה שדיווחו.
עאידה תומא סלימאן: אז אני חושבת שזה עניין מאד חשוב.
עאידה תומא סלימאן: אני שמחה שכל האוניברסיטאות הגישו וכמחצית מהמוסדות הגישו.
עאידה תומא סלימאן: אני לא אשמח בכלל אם תוך חודש, לא נגיד שכל המוסדות כבר הגישו את הדו"חות.
עאידה תומא סלימאן: אני מודיעה שאנחנו נקיים ישיבה מאד קרובה, לא של הוועדה, אלא ישיבת עבודה יותר פנימית, בהשתתפות משרד המשפטים, הייעוץ המשפטי של הוועדה, צוות הוועדה, איגוד מרכזי הסיוע והתאחדות הסטודנטים, המל"ג ורכזת הניצבות, בכדי לנסות לפתח פורמט ברור לדו"חות שאמורים להגיע, כדי לנסות באמת גם לעזור לאלה שעדיין לא יודעים איך לדווח בצורה הנכונה וגם כי הדיווח מטרתו היא לא להתעלל באלה שצריכים לכתוב את הדו"ח.
עאידה תומא סלימאן: מטרת הדיווח היא כדי שנשתכלל.
עאידה תומא סלימאן: מטרת הדיווח היא כדי לנסות לעזור כמה שאפשר וללמוד מהתוצאות ומהדיווחים האלה, כדי לדעת מה עוד צריך להיעשות.
עאידה תומא סלימאן: אני מאד מבקשת מהתאחדות הסטודנטים לשלוח לנו בהקדם, ברגע זה, יופי, את הסקר; וכל מי שהגישה הצעה שהיא חושבת שתשפר את העשייה, אני מאד מבקשת מייל קטן, כמה מילים, למרות שיש פרוטוקול, אבל זה ידגיש את זה יותר טוב.
עאידה תומא סלימאן: תודה רבה לכולן ואני מקווה שבשנה הבאה נפתח בזה שכל המוסדות הגישו, ולפי הפורמט שהוועדה תקבע.
עאידה תומא סלימאן: בוקר טוב לכולן, בוקר טוב לכולם.
עאידה תומא סלימאן: אני פותחת את ישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה ושוויון מגדרי.
עאידה תומא סלימאן: הישיבה היום מתקיימת לאחר שהכנסת אישרה, בהתאם לסעיף 60 ג' 1 לתקנון הכנסת, לפיו החליטו יושב ראש הכנסת והסגנים להעביר אלינו, לוועדה, לדיון מהיר את בקשתם של חברי הכנסת נחמן שי ועליזה לביא, בנושא פרשת האונס במועדון אלנבי 40.
עאידה תומא סלימאן: לפני שאני מעבירה את זכות הדיבור לחבר הכנסת נחמן שי, אני רוצה להגיד שהפרשה הזו כנראה תמשיך לעורר כמה מההיבטים החשובים ביותר, המחייבים דיון מעמיק ולמידת לקחים על האופן שבו מתנהלים כמה מהדברים בחברה הישראלית באופן כללי.
עאידה תומא סלימאן: בפרשה הזו טמונים כל מיני נושאים כואבים, נושאים שמעוררים שאלות לגבי העתיד שהיינו רוצים לראות, החברה שרוצים לבנות.
עאידה תומא סלימאן: יש פה גם שאלות מאד נוקבות בהיבטים החוקתיים.
עאידה תומא סלימאן: יש חשד לעבירות מאד קשות, גם בזמן שהפרשה עצמה התקיימה וגם איך התנהלה אחר כך, ובכל הנושא של הפצת הסרטונים.
עאידה תומא סלימאן: היום בבוקר ראיתי, עוד לא הספקתי, כל יום יש מידע חדש, כל יום מתפרסם משהו חדש סביב הנושא הזה.
עאידה תומא סלימאן: היום יש כתבה גדולה שמספרת את הסיפור שוב, ממבט אחר.
עאידה תומא סלימאן: מה שברור ומה שמחויב, זה גם להסתכל על מה שקורה במועדונים האלה, על כל הנושא.
עאידה תומא סלימאן: השאלה אולי לא יכולה להיות רק בנושא, למרות הקושי שבעניין – האם היה אונס או לא היה אונס, אלא גם כן איזה סוג של שימוש נעשה בגוף האישה, במקומות האלה, לאן יכולים להגיע מבחינת חוסר כבוד והתייחסות בוטה לכל הנושא של מיניות, של אונס, של סמים, של אלכוהול ואחר כך להשתמש בזה גם כן בצורה מסחרית, מבזה.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת לחבר הכנסת נחמן שי להעלות את הנושא מההיבט שהוא רואה לנכון ואחר כך נקיים את הדיון.
נחמן שי: בוקר טוב, תודה רבה, גברתי יושבת הראש.
נחמן שי: אנחנו למדנו בהדרגה על מה שהתרחש באותו מקום ומה שלמדנו הוא כנראה מה שקרוי קצה הקרחון.
נחמן שי: אנחנו לא יודעים, כפי שציינת, מה קרה שם באותו מקום ובאותו זמן, אבל יותר גרוע בעיני – אני לא יודע מה זה יותר גרוע או פחות גרוע, אנחנו לא יודעים כנראה מה מתחולל בעוד מקומות, בעוד מועדונים, בעוד זירות לילה מהסוג הזה והדברים כנראה נשארים כמו שאומרים – מה שקרה שם, נשאר שם וכשהבוקר עולה, אף אחד כבר לא זוכר שום דבר.