GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עאידה תומא סלימאן: אחרי שאנחנו נשמע אותן – אני אתן לכל אחת שלוש דקות להסביר את הבעיה שלה – ולאחר מכן אנחנו נדון גם בדרכים האפשריות כדי לפתח את נושא ההגנה על נשים שנמצאות במצב מסוכן כזה, וגם נדבר על הסטטיסטיקה.
עאידה תומא סלימאן: אם תרשו לי ותתנו לי לנהל את הדיון כמו שצריך, כי נשארה לנו רק רבע שעה.
עאידה תומא סלימאן: נמצאת איתנו גברת ח', בבקשה.
עאידה תומא סלימאן: בהמשך נפנה לגברת ס'.
<ח': אני ח'.
<ח': אני לא ח' כי אני מתביישת במשהו.
<ח': אני ח' כי יש לי שלושה ילדים שאני אמורה להגן על הפרט שלהן.
<ח': אני קצת מתרגשת.
<ח': הייתי נשואה לגבר אלים מאד.
<ח': עברתי איתו טרור, אני והילדים שלי.
<ח': הוא אוטוטו משתחרר מבית הסוהר.
<ח': אנחנו בסכנת חיים.
זאב בנימין בגין: כמה זמן הוא היה שם?
<ח': 40 חודשים.
<ח': זה לא רק אלימות במשפחה, הוא נשפט על עוד כמה דברים ואותו בן אדם – זה שהיה החצי השני שלי – הפך להיות אויב מספר אחת שלי, ולא רק שלי, אלא של הילדים, דם מדמו.
<ח': הילדים שלי מבוהלים ממנו ברמות שפשוט אי אפשר אפילו להגדיר אותו.
<ח': הילדים שלי קוראים לו בשמו, אפילו לא אבא.
<ח': הבעיה היא שאנחנו לא מקבלות הגנה.
<ח': אני מתוך אותה סטטיסטיקה.
<ח': חבל ומיותר לבזבז את הזמן על סטטיסטיקות, כי בואו נתחיל לעבוד.
<ח': אין מקום לחשוב מה וכמה אנחנו.
<ח': אנחנו הרבה.
<ח': אין לנו זנב ואין לנו קרניים.
<ח': אנחנו אחת מבין כולם.
<ח': אני מתמזגת פה והרבה שאלו מי אני ולמה אני פה.
<ח': הנקודה היא שההגנה היחידה שאנחנו מקבלות זה – פשוט תקומו ותלכו למקלט.
<ח': אני כרגע עזבתי את עבודתי, אחרי שהייתי כלואה המון שנים בתוך קן של יהלומים וזהב.
<ח': עכשיו שוב אני נאלצת להתחיל הכל מהתחלה, להתחיל הכל מלמטה ולהתחיל לחשוב איך אני בעצם מגנה על הילדים שלי.
<ח': איך אני בעצם נותנת להם חיים.
<ח': איך אני שולחת ילד לבית ספר ומצפה שהוא יחזור בחיים והוא לא יחטוף לי אותו מתוך בית הספר.
<ח': אני מנסה לחשוב איך אני אוכל לרדת מדרגות בלי להירצח.
<ח': אני מנסה לחשוב בעצם מה ההגנה שלי.
<ח': משטרת ישראל נתנה לי תשובה.
<ח': היא נתנה לי תשובה שההגנה שלי היא להוציא צווי הגנה, מה שבעבר כבר לא עזר והוצאתי צווי הגנה וצווי ההגנה בעצם לא עשו שום דבר.
<ח': הוא המשיך להפר אותם, המשיך להגיע, המשטרה הייתה מגיעה, הוא היה בורח.
<ח': הוא נעצר כמה פעמים בבריחות שלו וגם נכנס לתא עם פלאפון וצחק עלי בפנים.
<ח': הדבר השני שהמליצו לי זה לשים מצלמות אבטחה ולגור בקומת ביניים.
<ח': אז ככה: מצלמות האבטחה לא עזרו, כי הרכב שלי הוצת, גם עם מצלמות אבטחה שהיו לי טרם בקשת המשטרה.
<ח': ואז קיבלתי תשובה מאד חד משמעית וברורה שהכל נחקר לעומק, אך לא נסגר.
<ח': היה להם נורא קשה להגיד נסגר, אז אמרו החקירה הסתיימה בגלל קושי ראייתי.
<ח': הדבר השלישי שביקשו ממני זה פשוט לקחת את עצמי ואת שלושת ילדי ולגשת למקלט.
<ח': להסגיר אותי ואת שלושת הילדים שלי למקלט, כי לא סבלנו מספיק.
<ח': כי לא שילמנו מחיר כבד יותר מדי.
<ח': כי היום אנחנו קמות ומבקשות – תעזרו לנו.
<ח': תנו לי פתרונות קצת יותר.
<ח': כי יש כל כך הרבה.
<ח': כי אנחנו כן יכולות לדעת וכן יכולות להיות יצירתיות לקום ולהגיד מה הם הפתרונות שאנחנו כן חושבות שהם יכולים להועיל לכולנו, כאחת.
<ח': הבעיה היא מאד חמורה.
<ח': אני יושבת פה היום.
<ח': יכול להיות שעוד חודש וחצי תראו אותי בכותרות.
<ח': אני בחורה מאד נחמדה.
<ח': יש לי שלושה ילדים מוצלחים, אחת תלמידה מחוננת גם, מבין השלושה, למרות כל הקשיים שהיא עוברת.
<ח': כשויקטוריה נרצחה, הבת שלי שאלה אותי – אמא, אני נורא מפחדת.
<ח': את יכולה להבטיח לי שלנו זה לא יקרה?
<ח': אני יכולה להבטיח לה?
<ח': מישהו פה יכול לקום ולהבטיח לבת שלי את זה?
<ח': אף אחד.
<ח': אף אחד לא מגן עלי.
<ח': אני מגנה על עצמי.
<ח': אני עוקרת את ילדי מהמקום שלהם, מהמקום הבטוח שלהם, בשביל שאותו אחד – קם ויסתובב חופשי ויסתכלו על הזכויות שלו.
<ח': יסתכלו על זה שיש לו את כבוד האדם וחירותו.
<ח': איפה הזכויות שלי?
<ח': בעוד חודשיים הוא יעמוד בפני בית המשפט וידרוש הסדרי ראייה.
<ח': על מה?
<ח': על ההתעללות הנפשית שאני והילדים שלי סבלנו.
<ח': על ההתעללות הפיזית שאנחנו סבלנו ושתקתי.
<ח': ושתקתי המון שנים.
<ח': כי לא חשבתי לרגע שיש מישהו שיכול לקום ולקחת אותי והיום, אחרי המענה שקיבלתי משירותי הרווחה וממשטרת ישראל, אני שואלת את עצמי מה היה עדיף?
<ח': אולי לקבל כמה מכות בבית כל יום, כמה פעמים ביום, ולנסות להסתיר את זה מהילדים ולנסות להסתיר את הפנס ולהגיד שהתגלגלתי במדרגות, או היום להימלט על נפשי ואין לי עזרה מאף אחד.
<ח': אז מה היה עדיף?
<ח': אולי היה עדיף להישאר אישה מוכה?
<ח': זה היה יותר טוב?
<ח': כי היום אין לי פתרון.
<ח': היום אני במעמד של מועמדת להירצח, אני וילדי גם יחד.
<ח': יש לי כל כך מה להגיד, אבל הזמן הוא קצוב.
<ח': אני חושבת שבעצם המלחמה היא מלחמה שכאן ועכשיו צריכים לתת תשובות.
<ח': כאן ועכשיו.
<ח': לא לחכות לוועדה הבאה.
<ח': לא לחכות לנרצחת הבאה, כי בחודש שעבר היו לנו כבר שתיים, אם לא יותר.
<ח': קשה לי נורא להתמודד עם כל מה שקורה, אבל אני בטוחה שיש בי את הכוחות כי זה או למות או לחיות ואני כרגע מועמדת להירצח.
<ח': אני וילדיי.
<ח': אז אני חושבת שכל אחד ואחד צריך לקום ולקחת את זה באופן אישי, כי אני לא רוצה להיות הכותרת הבאה.
<ח': וזה לא סתם להגיד – אני לא רוצה להיות הכותרת הבאה.
<ח': אני לא רוצה שבעצם הילדים שלי, בני הגדול יהפוך להיות בעל מכה, כי זה מה שהוא ראה בבית.
<ח': אני רוצה לשמש דוגמא לכל הילדים שלי, שאין מקום יותר למעגל האלימות.
<ח': כי זו לא בעיה שלנו.
<ח': היום להיתקע בסטטיסטיקה – כמה ואיך – זה לא נכון.
<ח': בואו נתחיל לטפל.
<ח': ברגע שנתחיל לטפל הסטטיסטיקה תהיה נכונה, כי כל אותן נשים מוכות ייצאו מהארונות.
<ח': ייצאו ויגידו כן, אני אישה מוכה, אבל מתוך ביטחון שיש פתרונות.
<ח': מתוך ביטחון שנותנים להן מענה כאן ועכשיו.
<ח': הן לא תצאנה מתוך פחד.
<ח': הם תצאנה לביטחון מלא, כשהן תדענה שכאן ועכשיו יש פתרון, ואז הסטטיסטיקה תהיה מאד נכונה.
<ח': אנחנו חייבים למצוא מענה.
<ח': אני לא רוצה להירצח ואני לא רוצה לאבד את הילדים שלי ואני אלחם על זה.
<ח': אני לא מתכוונת לוותר.
זאב בנימין בגין: מה התכנית שלכם?
זאב בנימין בגין: מה את רואה מבחינתך ומבחינת הילדים בחודשיים-שלושה הקרובים?
<ח': אני חתמתי על ויתור, אני חתמתי על סירוב להיכנס למקלט ואני גם אצטט את מה שרשמתי.
<ח': אני רשמתי שאני חותמת על סירוב להיכנס למקלט ונותנת לכל האחראים על זה את הזכות שיגידו – הכתובת הייתה על הקיר, אך היא חתמה שהיא לא מוכנה להיכנס למקלט.
<ח': ואני מצטערת, סבלתי מספיק.
<ח': המקלט הזה אמור להפוך להיות מקלט לגברים מכים.
<ח': אנחנו לא צריכות להיענש פעמיים.
עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להגיד שאני קודם כל חושבת שהבקשה הזו לבקש מנשים לחתום על זה שהן מסרבות ללכת למקלט, ועם כל ההבנה, כשהייתי בצד ההוא שניהל מקלט ואני יודעת למה נוקטים בו, אבל זה בסופו דבר – ואני לא אשתמש במילים בוטות – זה כדי לכסות - - -
זהבה גלאון: כיסוי תחת קוראים לזה.
עאידה תומא סלימאן: ניסיתי להיות - - -
עאידה תומא סלימאן: לא ידעתי אם זה נאות לומר את זה.
זהבה גלאון: אני יכולה, את לא.
זהבה גלאון: את מנהלת הישיבה ואני סתם חברת כנסת.
זאב בנימין בגין: זה שאת יכולה, זה לא אומר שאת מוכרחה.
עאידה תומא סלימאן: אז כמה שאנחנו אומרים את זה, בעצם נשים לא מגיעות עד מצב כזה, שהן צריכות לחתום על נייר כזה, אם הן לא היו נואשות מלקבל פתרון אמיתי לסכנה שהן מרגישות.
עאידה תומא סלימאן: אני אתן לגברת ס' לומר את דבריה ואחר כך נמשיך בדיון.
<ס': בראשית דברי אני רוצה שהשם שלי והשם של הילדה שלי והערים שגרנו בהן ושעברנו לגור בהן לא יצוינו, מבחינה בטיחותית.
<ס': סבלתי כשבע שנים מהגרוש שלי.
<ס': הייתי גם עגונה, גם נפגעת עבירה.
<ס': גם אני וגם הילדה שלי חווינו אלימות מאד קשה.
<ס': הגרוש הורשע.
<ס': ציינתי בפני הרכב של שופטים שאני עגונה ובזכות זה שהם הרשיעו אותו והם אמרו לו שאם הוא לא יגרש אותי, אז הם יתנו לו 18 שנה ואם כן, אז הם יתחשבו בו והוא גרש אותי, לכן הם גזרו עליו 7 שנים.
<ס': 9 שנים בפועל, שנתיים על תנאי.
זהבה גלאון: למה מה-18 נשארו 7, הבנו.
זהבה גלאון: למה זה יצא שנתיים?
<ס': הם החליטו להתחשב בו בעונש, כי הוא שחרר אותי.
<ס': הוא גירש אותי.
<ס': גזרו עליו 9 שנים, 7 בפועל ושנתיים על תנאי.
עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להגיד לך, שכל מה שלא רצית שיוזכר בפרוטוקול, אל תגידי אותו בעל פה, כי הדיון מצולם ומוקלט.
עאידה תומא סלימאן: את לא מצולמת, אבל את מוקלטת.
<ס': אוקיי, בסדר.
<ס': אני אנסה להיצמד לדפים, ברשותכם.
<ס': כמו שהסברתי, הגרוש שוחרר.
<ס': רק לפני שאני אציין שהוא שוחרר, לפני שהוא שוחרר הרשויות של הרווחה קיבלו את דו"ח המסוכנות שלו.
<ס': הוא מוגדר כפסיכופט שלא מודע למעשיו, לא מודע להשלכות מעשיו.
<ס': קיימת דרגת מסוכנות גבוהה ביותר.
<ס': הוא מיחס עצמו כקורבן, מרגיש שהרסנו לו את החיים, שהוא שבע שנים בפנים.
<ס': הבן אדם לא חייב בשיקום.
<ס': הוא לא חייב כי הוא לא רוצה והוא לא מודע לזה והוא ריצה את כל העונש.
<ס': אין גוף היום שיכול לאכוף את זה ולעקוב אחריו ולוודא שאני אהיה בסדר.
<ס': בעיר הראשונה שהייתי, הרווחה פנתה אלי ואמרה לי תשמעי, קיבלנו את דו"ח המסוכנות, את חייבת לעבור עיר ולבצע צו מניעה.
<ס': צו מניעה זה יותר מצו הגנה, כי צו הגנה תקף רק לחצי שנה ואפשר להאריך אותו שלוש פעמים.
<ס': צו מניעה זה לכל החיים.
<ס': כמובן עברתי עיר.
<ס': כל ההוצאות הכלכליות נפלו עלי.
<ס': אף גורם ממשלתי לא לקחת אחריות על כל ההובלה, על הפרת חוזה, על הקמת חוזה חדש, מעברים, להירשם ברשויות, הכל עבר עלי.
<ס': כל ההוצאות הכלכליות.
<ס': אני אמא עובדת, אני משתכרת במשרה מלאה, אבל הכל נפל עלי בתור חד הורית.
<ס': עברתי לעיר אחרת.
<ס': יום לפני שהגרוש שלי השתחרר מהכלא, הרווחה בעיר השנייה קראה לי, הייתה שם ועדה של 10 אנשים מהרווחה ושוטר, והם טענו שהם לא יכולים לקחת אחריות על החיים שלי.
<ס': הם לא יכולים לקחת אחריות על הילדה שלי.
<ס': אני לא יכולה לקחת אחריות על הילדה שלי ואני מחויבת לעבור למקלט.
<ס': אני רוצה להסביר לכם משהו.
<ס': אני פניתי לרווחה בשנים האלה שעברתי התעללות.
<ס': שלא תחשבו שאף אחד לא ידע מזה.
<ס': כולם ידעו מזה.
<ס': המשפחה ידעה מזה, המשפחה שלו ידעה מזה, גם הם הפרו צו הגנה, צחקו על זה.
<ס': אין לי גב.
<ס': אין לי תמיכה.
<ס': בשבע השנים שהוא היה בפנים הייתי מטופלת באלמ"ב – אלימות במשפחה ופוניתי מהדירה, אני והילדה שלי ונזרקנו לרחוב.
<ס': אף גורם לא יכול היה להגיד לי בואי, קחי דירה, קחי תגורי.
<ס': אין דבר כזה.
<ס': יותר מזה, כשסיפרתי על האלימות שאני חווה בבית של ההורים שלי, בזמן שפוניתי מהדירה, כי ברגע שהוא עבר לכלא הוא העביר את הדירה על שם אבא שלו ואבא שלו ברשות החוק פינה אותנו מהדירה.
<ס': אז אני והבת שלי נאלצנו לחזור לבית הורי, שזה בית מאד אלים.
<ס': סיפרתי לעובד הסוציאלי על האלימות שאני עוברת ושהבת שלי עוברת, כי זה חלק מהטיפול ואת צריכה לשתף פעולה.
<ס': פקידת הסעד איימה לקחת לי את הילדה.
<ס': מעבר למה שאני עוברת, פקידת הסעד באה ואמרה לי – את חייבת לצאת מהבית של ההורים שלך, אם לא אני לוקחת את הילדה למשפחת אומנה.
<ס': אני לא אמא מכה.
<ס': אני לא נרקומנית.
<ס': אני לא זונה.
<ס': אני אישה שנפלה קורבן לאלימות ורוצים לקחת את הילדה כי אין לי אפשרות לגדל אותה.
<ס': אמרתי לה, ובמשפחת אומנה אתם זורקים עשרות אלפי שקלים בחודש למשפחה.
<ס': תנו לי את הכסף הזה, תעזרו לי לגדל את הילדה שלי.
<ס': היא אמרה לי שזה סל תקציב אחר וזה לא אפשרי.
<ס': הכל שרירותי במדינה הזאת.
<ס': הכל לא אנושי.
<ס': פשוט לקחת את הילדה הזאת, שלא מספיק שהיא סבלה מאבא שלה והיא הייתה הולכת לגן עם חמסות אדומות והגננת מתקשרת אלי ואומרת לי – היא עם חמסה על הלחי, ואין לי מה לעשות.
<ס': אין לי מה לעשות, הרווחה בעצמה מאיימת עלי.
<ס': איך אני אמורה לפנות לרווחה?
<ס': נשבר לי האמון מהרווחה עצמה.
<ס': מעבר לזה שאמרת שמחתימים, אז אני אדגיש עוד.
<ס': הלכתי גם לביטוח הלאומי.
<ס': הביטוח הלאומי לא משלם מזונות לאישה שמרוויחה מעל 3,000 שקלים.
<ס': אישה שמרוויחה 2,500 שקלים הוא ישלים לה את ה-500 שקלים, אבל את השאר – לכי להוצאה לפועל.
<ס': הם לא משלמים לאישה שמרוויחה מעל 3,000 שקלים, ואני אישה שעובדת במשרה מלאה.
<ס': זו השאיפה שלי.
<ס': אני פונה לסיוע המשפטי, אני מרוויחה 100 שקלים מעל מה שמגיע לי סיוע משפטי בחינם, אני צריכה, מהכסף שלי לממן עורך דין, לשלם לפתוח תיקים בבית משפט, לשלם אגרות.
<ס': אם אני הולכת לסיוע בדיור, אומרים לי תשמעי, יש לך ילדה אחת, לא מגיע לך, את מרוויחה מעל המותר.
<ס': אתם צריכים להבין, משרה מלאה זה 4,400 ואני מרוויחה 5,500 שקלים.
<ס': נשללות לי הזכויות.
<ס': אני שוכרת דירה ב-2,500 שקלים באזור מצוקה, כי אין לי אפשרות לשכור במקום אחר, שגם בגלל זה הבת שלי נפגעה מאנשים באזור הזה.
<ס': 1,000 שקלים עוד הולכים למיסים והוצאות אחרות, השאר לאוכל.
<ס': אין לי כסף לכל מה שאני מציינת שזה סיוע משפטי, שזה סיוע בדיור, שזה הוצאות אל אגרות, בתי משפט.
<ס': הילדה שלי נפגעה, היא צריכה טיפולים.
<ס': על כל טיפול הייתי צריכה לפנות לגרוש, שהוא פגע בה, כי הוא האפוטרופוס שלה, לקבל אישור שהוא יטפל בה.
<ס': הייתי צריכה לפנות לבית משפט.
<ס': על כל פנייה כזאת הייתי צריכה לשלם 800 שקלים פתיחת תיק בבית משפט, כדי לטפל בילדה.
<ס': זה כסף שאין לי.
<ס': אבחונים שנאלצתי לעשות לילדה שלי, מעל 2,500 שקלים כי הוא סירב.
<ס': הוא פגע בה, הוא סירב לטפל בה.
<ס': הייתי צריכה לפנות לשופטת כדי שתסכים לפנות אליו, שיסכים לאשר לטפל בה.
<ס': וכמובן שהיא אמרה שזה צריך להגיע אליו בוא ביום.
<ס': בן אדם שנמצא בכלא, אתם יודעים איך להביא לו צו באותו יום?
<ס': זה לשלם למונית 750 שקלים שהוא ייסע לכלא, ואם הרווחה לא עדכנה אותי שהוא עבר לכלא אחר, אז המונית צריכה אחרי שעה וחצי של עימותים עם הקצין האחראי שם, לעבור לכלא אחר ושם גם לריב.
<ס': 750 שקלים מהכיס שלי.
<ס': מלא הוצאות שהן לא מוכרות למדינה ואין מי שייקח אחריות עליהם.
<ס': אין מי שייקח אחריות עלינו.
<ס': ואחרי שעברתי לעיר החדשה והייתה הוועדה הזאת, אמרו לי תשמעי, את לא יכולה לקחת אחריות, את חייבת ללכת למקלט.
<ס': הגענו למקלט וחטפתי את השוק של החיים שלי.
<ס': מקום שאמור להגן עלי, שם אני הרגשתי פגועה.
<ס': הם לא מעודדים נשים לצאת לעבודה.
<ס': אני נאלצתי להמשיך לצאת לעבוד כי אני חייבת לשלם את השכירות על הדירה הריקה שעומדת בעיר החדשה, אבל הם לא מעודדות נשים לצאת לעבודה, במקלטים.
<ס': הם אמרו לי – תגידי תודה שאצלנו עובדים, במקלטים אחרים לא עובדים.
<ס': אין מי שישמור על הילדה שלי.
<ס': אני יוצאת מהמקלט, הילדה שלי במקלט.
<ס': היא ילדה גדולה.
<ס': היא יכולה לקחת אחריות על עצמה.
<ס': הם לא מוכנים שהיא תהיה בלי השגחה.
<ס': אבל יש צוות.
<ס': הצוות לא מוכן לקחת אחריות עליה.
<ס': אבל אני חייבת לעבוד.
<ס': זה לא מעניין אותם.
<ס': לא מעניין אותם איך אני אשלם את השכירות, איך אני אשלם את המיסים, איך אני אשלם את ההוצאות האחרות.
<ס': את צריכה לקחת אחריות.
<ס': עכשיו תבינו, הילדה שלי חזרה מבית הספר, היא אכלה שאריות, כי לא היה מי שייקח עליה אחריות.
<ס': עברנו תקיפה מינית שם, כי היה שם ילד מסכן, אוטיסט, שלא טופל ולא הסכימו לטפל בו.
<ס': ילד אוטיסט הוא לא אשם שהוא לא יכול להשתלט על עצמו והוא תקף אותנו מינית.
<ס': עברנו גניבה של דברים.
<ס': נשים באו וגנבו לנו את הדברים ואין מפתחות.
<ס': הם לא מביאים מפתחות.
<ס': עברנו שם התעללות פיזית, נפשית, מינית, הכל.
<ס': הבנתי שזה לא המקום שלי, לקחתי את הרגליים ויצאתי לעיר אחרת, משום שהוא איתר אותנו בעיר האחרת אליה עברנו, בגלל שעדכנתי את זה בתעודת הזהות.
<ס': בעיר החדשה, שם גם החתימו אותי על מסמך שאני לא מוכנה להתפנות למקלט ושאני לוקחת את האחריות על החיים שלי ושל הבת שלי.
<ס': אני קשקשתי על הסעיף הזה וכתבתי שהמדינה צריכה לקחת אחריות.
<ס': אני משלמת 600 שקלים כל חודש עבור לחצן מצוקה לי ולבת שלי.
<ס': שתבינו, אני פניתי לשר לביטחון פנים.
<ס': סיפרתי לו על המקרה.
<ס': אמרו לי תשמעי, עכשיו בגלל שפנית לשר לביטחון פנים, אז הם פנו למשטרות שמעורבות והם אמרו שעכשיו הם יבדקו את דו"ח המסוכנות ואם הוא מסוכן הם ידאגו להביא לנו לחצן מצוקה ומצלמה, אבל זה גם לא לטווח הארוך.
<ס': הייתה ועדה, הייתה משטרה, הייתה רווחה, היה דו"ח מסוכנות.
<ס': עכשיו הם דנים כי פניתי לכנסת.
<ס': צריך לעשות פה שינוי.
<ס': צריך לעשות פה משהו, כי אין לי את האפשרות, לא הכלכלית ולא הנפשית.
<ס': תארו לכם שהבת שלי מסתובבת עם לחצן והיא פוחדת לעלות במדרגות.
<ס': היא פוחדת שאבא ירצח אותה.
<ס': אבא משוחרר.
<ס': הילדה לא הולכת לסרט, היא לא הולכת לבריכה.
<ס': חופש גדול – היא באה איתי לעבודה, כי היא פוחדת.
<ס': ואין לי גם את האפשרות לשלם לה את הסרט, את הבריכה, או כל דבר אחר.
<ס': אישה שעובדת אין לה זכויות.
<ס': לא בביטוח הלאומי, לא עם מזונות, לא עם סיוע בדיור, בשום דבר.
עאידה תומא סלימאן: אני מודה לשתיכן על האומץ שגיליתן בזה שהגעתן לפה ושדיברתן ושיתפתן אותנו בבעיות.
עאידה תומא סלימאן: אני מודה שמאד קשה לי לקטוע אתכן או לבקש מכן לסיים, אבל אנחנו מחויבים ללוח זמנים.
עאידה תומא סלימאן: אני מציעה וארצה לשמוע בהמשך מגברת מיכל תגובה, אבל כמובן גם באופן פרטני לבעיות הספציפיות, שאני יודע שהן לא רק אישיות, אלא הן משקפות מצב שקיים במדינה בטיפול במקרים האלה.
עאידה תומא סלימאן: לגבי המקרים הספציפיים שהועלו כאן, אני מאד מבקשת שנציגי המשטרה שנמצאים איתנו וגם נציגי משרד הרווחה, ייקחו אחריות היום לטפל באופן אישי בשני המקרים הספציפיים האלה, במיוחד לגבי נושאים שעלו ועליהם אפשר לתת את הדעת גם מבחינת הוצאות וגם מבחינת לחצני מצוקה ונושאים אחרים.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכדאי מאד שנקיים, ולו לפחות עכשיו, סיעור מוחות לגבי מה אפשר לעשות.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שבמדינות אחרות יש תכניות שלמות לנשים שנמצאות במצבי סיכון כל כך גבוהים ושכל הפתרונות המוצגים והידועים כאן לא עונים ספציפית על המקרים האלה.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שבמקומות אחרים, במדינות יותר גדולות, מעבירים את הנשים מצד אחד במדינה לצד השני.
עאידה תומא סלימאן: משנים זהות, מנסים לאתר את כל הסימנים שיכולים לכוון את בן הזוג האלים, אלה שהוא מכיר ויודע ומנסים לשנות אותם.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שלא קיימת תכנית כזו במדינה.
עאידה תומא סלימאן: אולי כדאי לקיים דיון רציני גם עם ארגוני נשים וגם עם ארגוני הרווחה, כדי לנסות לנתח שניים-שלושה מקרים כאלה ולדעת איך אפשר להגיב באופן ספציפי למקרים המאד קשים האלה.
עאידה תומא סלימאן: בינתיים ארצה לשמוע תגובות מהנוכחים והנוכחות, במיוחד נציגי המשרדים הממשלתיים.
עאידה תומא סלימאן: האם יש לכם תגובה?
<חסידה מנשה: אני יכולה לדבר?
עאידה תומא סלימאן: בבקשה, בקצרה.
עאידה תומא סלימאן: שתי דקות, כי עברנו כבר את הזמן שהוקצב לדיון.
<חסידה: קוראים לי חסידה.
<חסידה: אני בת 33.
<חסידה: אני אמא חד הורית לשני ילדים, ויש לי רק דבר אחד להגיד.
<חסידה: אני יודעת שזה כבר כמעט הסוף, אבל אני חושבת שמבחינת האלימות אנחנו צריכים להתחיל עם החינוך לגיל הרך, שזה גילאים 3-4, ולא לחכות לגיל בית ספר, שזה גילאים 12-14-15.
<חסידה: אני חושבת שאם נתחיל את התכנית הזאת בגילאים הרכים ונחשוף אותם לאלימות נפשית, פיזית, כלכלית, כמו שדיברנו על זה – אתם לא הייתם חשופים לזה – אבל אלימות כלכלית זה מאד קשה לאישה.
<חסידה: שוללים ממנה את כל הזכות לדעת מה, כמה, מה מתנהל בבית.
<חסידה: אני יכולה לדבר רק על עצמי, אבל ברגע וביום שנתחיל לשים לזה סוף ונתחיל עם זה בגיל צעיר, שזה חינוך בגיל הרך ולא נתעסק ב-33 ילדים בכיתה, אלא נתעסק בדבר האמיתי - - -
עאידה תומא סלימאן: אני מודה לך.
<חסידה: בסדר.
<חסידה: תודה רבה על הזכות לדבר.
עאידה תומא סלימאן: מיכל, רצית להגיב, בקצרה.
<מיכל חנוך אחדות: אני אתייחס לזה כפניית ציבור ואנחנו נעשה בדיקה, לפחות במה שקשור אלינו.
עאידה תומא סלימאן: אני שומעת הבטחה לטפל בשני המקרים.
<חגי מויאל: שמי חגי מויאל, משרד הרווחה.
<חגי מויאל: גם אני אתייחס באופן כללי לסוגיה שח' העלתה פה.
<חגי מויאל: בדקתי את הרקע של המקרה ואת תהליכי הטיפול שמשרד הרווחה מבצע.
<חגי מויאל: אנחנו בודקים להציע אופציה נוספת, שהיא כוללת בדיקה שלנו גם מול משרד המשפטים.
<חגי מויאל: אני לא רוצה להרחיב את השיח כאן, אבל יהיה קשר של האנשים שלנו במחוז עם ח' והם יציגו את זה בפניה.
<חגי מויאל: זה עולה לוועדה של אורות אדומים שתעלה בסופו של דבר למנכ"ל משרד הרווחה.
עאידה תומא סלימאן: אבקש לקבל דיווח מה קורה לגבי המקרה, כדי להתעדכן.
<ס': סליחה, אני רק רוצה לציין עוד משהו קטן.
<ס': חוץ מהמזונות שנפסקים לאישה, נפסקים גם פיצויים בדרך כלל.
<ס': אישה שמוציאה צו מניעה לאדם כדי להגן על עצמה, לא יכולה לרדוף אחריו כדי לבדוק יכולת כלכלית או כל דבר אחר.
<ס': זה משהו שהמדינה צריכה לקחת אחריות ולנסות לראות איך להוציא את זה ממנו.
<ס': כי אני מנסה לברוח ממנו, לא לרדוף אחריו ולבדוק אותו.
עאידה תומא סלימאן: בבקשה, אדוני.
<נח קורמן: שמי נח קורמן, מנהל עמותת בת מלך, מפעיל מקלטים לנשים דתיות.
<נח קורמן: הסיפור של שתי הנשים האלה מזכיר לנו, לכל חברי וחברותי פה מהמקלטים, הרבה מקרים שאנחנו עוסקים בהם מדי שבוע.
<נח קורמן: אני רק רוצה לספר סיפור קצר עד לאן זה מגיע.
<נח קורמן: הייתה לנו אישה במצב הזה שבעלה היה בכלא והיה ברור והוא הודיע שכשהוא משתחרר הוא יפגע בה, הוא ירצח אותה, או משהו כזה.
<נח קורמן: הוועדה להערכת מסוכנות ישבה איתנו ועם האישה והמליצה לה לא לעבור לעיר אחרת, להגר למדינה אחרת.
<נח קורמן: אנחנו סידרנו לה קהילה במונטריאול, שקלטה אותה והעברנו את האישה למונטריאול שתגור שם, כי אי אפשר היה להשאיר אותה כאן.
<נח קורמן: אחר כך הוא קיבל הארכה של המאסר לעוד איזו תקופה, אבל הוא כבר מזמן השתחרר.
<נח קורמן: זו דוגמא קיצונית לאן הדברים יכולים להגיע.
<נח קורמן: אני רוצה להוסיף עוד.
<נח קורמן: הגברת דיברה על המון דברים כלכליים, למשל האגרות.
<נח קורמן: אני פניתי למשרד המשפטים כבר לפני שלוש או ארבע שנים ואני עדיין מחכה לתשובה בעניין פטור מאגרות לנשים שנמצאות במקלטים.
<נח קורמן: פשוט שערורייה.
<נח קורמן: אף אחד לא מתייחס בכלל.
<נח קורמן: לא מקבלים מכתב תשובה.
<ס': גם כשאני לא במקלט מגיע לי פטור מאגרות.
<נח קורמן: והצווים של שופטים שצריכים למסור בו ביום, כמו שהיא אומרת.
<נח קורמן: זה קורה לנו כל הזמן.
<נח קורמן: הדברים האלה ידועים וצריך באמת שיטפלו בהם, כולל הביטוח הלאומי וכל מה שקורה עם - - -
עאידה תומא סלימאן: אנחנו יודעים, וחלק מהדברים צריך לעבור חקיקה.
עאידה תומא סלימאן: אתם יודעים שהשתתפתי בעבר אתכם בדיונים האלה ואנחנו ננסה לקדם את זה כמה שיותר מהר.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו צריכים לסיים את הישיבה.
עאידה תומא סלימאן: שלום לחברת הכנסת רויטל סויד.
עאידה תומא סלימאן: לצערי הגעת ממש בסוף הדיון.
עאידה תומא סלימאן: וודאי היית באיזו שהיא ועדה.
רויטל סויד: לא בוועדה, הוזמנתי על ידי השלטון המקומי לדבר בפני סגניות ראשי עיר וראשות עיר ובפני חברות מועצה בתל אביב, שם הייתי חייבת לברך וגם לדבר ולכן, לצערי, לא יכולתי להגיע לדיון שנקבע בדיוק באותה שעה.
רויטל סויד: אם יורשה לי רק לומר משפט אחד.
רויטל סויד: אני יודעת כיצד התפתח פה הדיון.
רויטל סויד: אני מצטערת, הדיון הזה היה מאד חשוב עבורי ויזמתי אותו ביחד עם חברת הכנסת זהבה גלאון.
רויטל סויד: זה פשוט נפל על משהו אחר שגם עסק בקידום נשים.
רויטל סויד: אמרתי, זהבה תהיה פה ואני אהיה במקום אחר.
רויטל סויד: יש לנו איזו שהיא לקונה, לקונה במובן הזה של איזה שהוא כשל, כי מצד אחד, כאשר אנחנו מדברים על הרחקות, כשיש הרחקה שמקורה בהחלטה של בית משפט, בכל מה שקשור להליך פלילי, יש איזו שהיא יותר הקפדה, לא כמובן באמצעות האיזוק, אבל יש איזו שהיא יותר הקפדה על העניין.
רויטל סויד: אבל כשאנחנו מדברים על החלטות אזרחיות, לפי חוק למניעת הטרדה מאיימת או חוק למניעת אלימות במשפחה, כשאנחנו מדברים על איזו שהיא הרחקה שהיא יותר בפן האזרחי, הדברים נופלים בין הכיסאות.
רויטל סויד: אנחנו ראינו שהרבה מאד ממקרי הרצח שאירעו בשנים האחרונות היו דווקא ממקרים לא בהכרח של גברים האלימים, שהם באמת אלה שהכתובת הייתה על הקיר, אלא יותר מהמטרידים, מהאובססיביים, מאלה שיש איזה שהוא סיכון מהם.
רויטל סויד: מאלה שאם באיזו שהיא דרך האישה הייתה מודעת לזה שבן הזוג שלה לשעבר או בהווה מתקרב לעברה, היא הייתה יודעת אולי להגן על עצמה, להגן על הילדים שלה, לפנות לגורמי משטרה, להרחיק את הילדים, למנוע חטיפה של הילדים ובסופו של דבר גם את ההתאבדות שאנחנו מכירים.
רויטל סויד: אנחנו חייבים למצוא מענה באיזה שהוא אופן להחלטות הרחקה אזרחיות, שיהיה בהן כדי להתריע לאישה שהפוגע, בן הזוג, מתקרב באיזו שהוא אופן, גם לשלומה וגם לא פחות חשוב, אם לא יותר - לשלום הילדים.
רויטל סויד: כי אנחנו רואים את התוצאה, וחייב ליתן לזה מענה.
עאידה תומא סלימאן: תודה, חברת הכנסת.
עאידה תומא סלימאן: אני לא יכולה לפתוח עכשיו את הדיון מהתחלה.
עאידה תומא סלימאן: אני מאד מבקשת שתבינו את זה.
<מיכל חנוך אחדות: אני רק רוצה להגיד לס', שהקשבתי והפנייה תיבדק, לפחות במה שקשור אלי.
<מיכל חנוך אחדות: אני אחראית על המקלטים לנשים ברחבי הארץ והפנייה תיבדק בנפרד.
עאידה תומא סלימאן: נרשמו עוד שלושה דוברים ברגע האחרון.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת לתת את רשות הדיבור למר דותן נוימן, ממש שתי דקות.
<דותן ניומן: כיוון שאני נותן עמדה אופוזיציונית לכל מה שנאמר פה בוועדה, אז אני אבקש קצת יותר זמן.
עאידה תומא סלימאן: שתי דקות, לא אתן יותר.
עאידה תומא סלימאן: אני מאד מצטערת.
<דותן ניומן: דבר ראשון, אני באמת מסכים עם מה שחבר הכנסת אמר, אין פה גברים.
עאידה תומא סלימאן: אני מאד מבקשת, יש לנו שתי דקות.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו נשמע את הדעה שתובא בפנינו כעת.
<דותן ניומן: שמי דותן ניומן, פעיל חברי בפמיליסטים ובא' זה אבא.
<דותן ניומן: כמו שאמרתי, אני רוצה להביע פה איזו שהיא עמדה אופוזיציונית.
<דותן ניומן: קודם כל, אני רוצה להתקומם כנגד מצג השווא שניסו להגיד כאן, שהאלימות היא איננה סימטרית.
<דותן ניומן: גם אורי שטראוס, גם סוזן שטיינמץ, גם שרה בן דוד וגם קרן שסקרה 300 מחקרים שונים, מדברים על אלימות שהיא סימטרית, אלימות שהיא תורמת ואלימות שהיא ספיראלית.
<דותן ניומן: זאת אומרת שבין בני הזוג, כמובן שאין ...
<דותן ניומן: ....
<דותן ניומן: לפני שאירוע אלימות קורה, ולכן צריך להתייחס לדברים האלה.
<דותן ניומן: בדו"ח המועצה לשלום הילד בשנת 2010 פרסמו 42 מקרים שנרצחו ילדים.
<דותן ניומן: 19 מהם נרצחו על ידי האם ו-11 נרצחו על ידי האב.
<דותן ניומן: זאת אומרת אנחנו מדברים על זה שאם אין סימטריה מוחלטת, לפחות מדברים על רמה של סימטריה בין המינים, אם לא נטייה לטובת זה שהנשים יכולות להיות אלימות גם יותר.
<דותן ניומן: אני חושב שהוועדה תשב פה גם עוד 10 שנים - - -
זאב בנימין בגין: אתה מתכוון כלפי הילדים?
<דותן ניומן: כלפי הילדים.
<דותן ניומן: רבותי, אני בעצמי חטפתי מכות מגרושתי.
<דותן ניומן: אני בעצמי בעל מוכה.
<דותן ניומן: אוימתי בסכין.
<דותן ניומן: אני קצת מכיר את הסיפורים פה על בסיס אישי.
<דותן ניומן: אני חזק.
<דותן ניומן: אני גדול.
<דותן ניומן: חגורה שלישית בקרטה, אם תרצו, אבל עדיין.
<דותן ניומן: הנושא של האלימות חייב להיאמר בפה מלא.
<דותן ניומן: הוא איננו מגדרי וההסתה של הדיון לכיוון המגדרי הופכת את העניין הזה לבעייתי מאד.
<דותן ניומן: אני מבקש עוד - - -
עאידה תומא סלימאן: תודה, לא.
<דותן ניומן: מכיוון שאני היחיד פה שאומר את הדברים האלה כאן.
עאידה תומא סלימאן: לא, סליחה.
עאידה תומא סלימאן: אפילו אם אתה היחיד, אני מאד מבקשת.
עאידה תומא סלימאן: זה שאתה יחיד, זה לא אומר שאתן לך זמן יותר מכל אחד.
<דותן ניומן: אני מבקש עוד 60 שניות.
<דותן ניומן: אני יכול לקבל עוד 60 שניות?
עאידה תומא סלימאן: אני מאד מבקשת.
עאידה תומא סלימאן: אתה נכנס עכשיו לדיון שהוא לא ספציפי לנושא שהעלינו.
<דותן ניומן: הוא מאד ספציפי לנושא, מכיוון ש - - -
<דותן ניומן: מכיוון שההסתה של הדברים - - -
עאידה תומא סלימאן: אי אפשר להתחיל את הסבב מחדש.
<עדי רז: אני רציתי לומר כמה מילים.
<עדי רז: אני נרשמתי.
<עדי רז: ממש בקצרה.
עאידה תומא סלימאן: תשמעו, זה נמשך יותר מדי זמן.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו עברנו את הזמן.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שגם אתה נרשמת ואתה מתעקש לדבר.
עאידה תומא סלימאן: שתי דקות לכל אחד ואני עומדת על זה.