GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<זהר סהר-לביא: לא, אבל אני חושבת שאת מדברת על שני דברים.
<זהר סהר-לביא: את מדברת על רופאי הקצה שיושבים במרפאות, כשאי אפשר להכשיר באופן עמוק את כל רופאי הקצה.
<זהר סהר-לביא: אי אפשר להעביר הכשרות של שמונה חודשים לכל הרופאים.
<זהר סהר-לביא: גם למען ההגינות אני לא חושבת שזה - - -
עאידה תומא סלימאן: נכון, אבל מתחילים.
<זהר סהר-לביא: אוקיי, אז אני חושבת שאת צודקת ברמה שההכשרות הרוטיניות צריכות להיות ברמה של פמפום אין סופי.
<זהר סהר-לביא: אני אומרת את זה ככה, כי זאת המציאות וכשכל רופא יודע שכשהוא רואה משהו שלא נראה לו, הוא צריך לדעת לאן לפנות כדי להתייעץ.
<זהר סהר-לביא: אי אפשר להכשיר את כולם באופן שווה.
<זהר סהר-לביא: כי זה גם בעייתי בפרקטיקה.
<זהר סהר-לביא: מה שכן, אני חושבת שיש פלטפורמה שקיימת היום במערכים.
<זהר סהר-לביא: בקופות החולים בנושא של אלימות במשפחה ותקיפה מינית – יש פלטפורמות טובות שעובדות על הנושא.
<זהר סהר-לביא: זה לא משהו שלא קיים.
<זהר סהר-לביא: יש ועדת אלימות בכל מחוז של קופת חולים, שמוכשרת לנושא.
<זהר סהר-לביא: הרופאים יודעים לאן לפנות.
<זהר סהר-לביא: אני חושבת שצריך להוסיף עוד מודולה בנושא יותר ספציפי של פגיעה מינית, כשאני אומרת היום, היא נכללת בתוך החלק של הפגיעה של נשים שאמורות להיות חשופות.
<זהר סהר-לביא: אני חושבת שיש עוד הרבה עבודה.
<זהר סהר-לביא: אני מסכימה איתך.
<זהר סהר-לביא: אני לא רגועה גם שם, אבל גם צריך יותר.
עאידה תומא סלימאן: טוב, תודה.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת את רשות הדיבור לגברת חנה שטרום-כהן, פסיכולוגית קלינית בכירה.
<חנה שטרום כהן: אני פסיכולוגית קלינית בכירה 33 שנה בתחנה לבריאות נפש.
<חנה שטרום כהן: פורום של פסיכולוגים ועובדים סוציולוגים ועובדים סוציאליים בבריאות הנפש, למען רפורמה מיטבה.
<חנה שטרום כהן: שמענו פה דברים של יחידות ייעודיות.
<חנה שטרום כהן: אנחנו מטפלים בכל הפונים אלינו.
<חנה שטרום כהן: הסטטיסטיקה שלנו מראה שכשליש מהפונים, בעיקר פונות, הם נפגעי תקיפה מינית.
<חנה שטרום כהן: יש לנו יחידה - צוות מיוחד לפגיעה מינית והמצב מאד מדאיג עכשיו.
<חנה שטרום כהן: הטיפול הממוצע בצוות הזה הוא בערך שנתיים, בדרך כלל בין שנה וחצי לשנתיים וחצי, אבל יש גם נשים שמקבלות טיפול 4 ו-5 שנים.
<חנה שטרום כהן: אני ראש צוות DBT, שמטפל באנשים עם הפרעת אישיות גבולית, או קומפלקס PTSD, מתוכם אחוז מאד גבוה הם נפגעי תקיפה מינית.
<חנה שטרום כהן: הטיפולים מאד ממושכים – שנה מתוכם לפחות פסיכותרפיה אישית במהלך שנה, וגם טיפולים של שנתיים וחצי בערך.
<חנה שטרום כהן: היום אנחנו נמצאים בפני שוקת שבורה.
<חנה שטרום כהן: מחר אמורה להיכנס לתוקף הרפורמה בבריאות הנפש.
<חנה שטרום כהן: ערפל מוחלט.
<חנה שטרום כהן: יש טיפולים שמסתיימים בגלל שאנשים לא מוכנים שהמידע עליהם יועבר לקופת חולים.
<חנה שטרום כהן: הפונים הסובלים מפגיעה מינית אינם פונים בדרך כלל עד פגיעה מינית, הם פונים מכל מיני סיבות.
<חנה שטרום כהן: זה יכול להיות מאחורי OSD או בעיה לבנות קשר זוגי או סתם לא להסתדר בעבודה או עם חברים.
<חנה שטרום כהן: הסיבות הן אין סופיות.
<חנה שטרום כהן: לרוב הסיפור מתגלה אחרי הרבה זמן.
עאידה תומא סלימאן: חנה, אני מאד מצטערת, אבל על הדברים האלה אנחנו דיברנו גם בפעם הקודמת.
עאידה תומא סלימאן: לא שהם לא חשובים, אבל אני מנסה ליעל את השימוש בזמן.
עאידה תומא סלימאן: בואי נשים את היד על הבעייתיות האקוטית עכשיו.
עאידה תומא סלימאן: כלומר, את דיברת על ערפל מבחינת המשך הטיפול.
עאידה תומא סלימאן: האם ידוע לכם, האם יש לכם מידע על הסכמים שכבר נחתמו בין מרכזים, בין מטפלים לבין קופות חולים?
עאידה תומא סלימאן: מה בדיוק הבעייתיות עכשיו?
<חנה שטרום כהן: כלום, כלום.
<חנה שטרום כהן: זה יותר גרוע מכולם.
<חנה שטרום כהן: אנחנו יודעים שקופות חולים מסוימות לא מתכוונות להפנות אלינו.
<חנה שטרום כהן: אנחנו יודעים שקופות מסוימות אמרו ויש חוזרים שמדברים על זה.
<חנה שטרום כהן: אנשי המקצוע עובדים גם במרכזי המקצוע וגם אצלנו וגם בקופות החולים.
<חנה שטרום כהן: הם מדברים על מנוי קצר, שזה שישה מגעים או 12 מגעים בקופה מסוימת, של תהליך פרידה.
<חנה שטרום כהן: אמרה לי הבוקר ראש צוות פגיעה מינית שלא יכלה לבוא כי היא מטפלת בנפגעת תקיפה מינית שפנתה בגלל OSD ואומרת – מה אני אומרת למטופלים?
<חנה שטרום כהן: אני יכולה להבטיח להם שבעוד חודשיים-שלושה יהיה להם טיפול?
<חנה שטרום כהן: אני בצוות DBT גם כן ויש לי נפגעי תקיפה מינית.
<חנה שטרום כהן: אני לא יכולה לפתוח עם אף מטופל היום.
<חנה שטרום כהן: כל פגיעה בזמן האחרון אני אומרת אני לא יודעת מה יהיה אחרי ה-1 ביולי.
<חנה שטרום כהן: זה קטסטרופה.
<חנה שטרום כהן: זה מכניס ללחץ לא רגיל והסכנה הגדולה שהמקום שלנו, שהוא באמת ערוץ וכל אחד יכול לבוא מיד וגם כשאין אבחנה פסיכיאטרית, כשאין הכרה או דיבור גלוי על הפגיעה המינית, הם יכולים אצלנו להתחיל טיפול ובמשך הזמן הטראומה עולה ואפשר להתייחס אליה.
<חנה שטרום כהן: אנחנו בעצם בסכנת מחיקה וכל ההבטחות שהכל יהיה אותו דבר - אנחנו יודעים שזה לא נכון.
<חנה שטרום כהן: בכל אופן, אף אחד לא נתן לנו מכתב התחייבות שאני אוכל להמשיך עך המטופלים שלי שנתיים שלוש בצוות תקיפה מינית.
עאידה תומא סלימאן: האם אפשר לקבל תשובה מכם האם קופות החולים הציגו למשרד הבריאות הסכמים חתומים עם צוותי טיפול, שיתחילו מחר לפעול למען קופת החולים לנושא הזה?
<חיה ישראל: אני לא ראיתי הסכמים, אבל לפחות יש לי תגובה של שלוש קופות חולים לגבי הנושא הזה, אם אתן רוצות לשמוע אז אני יכולה להגיד.
<חיה ישראל: בקופת חולים מאוחדת הם טוענים שהם מתייחסים לתקיפה מינית כאירוע טראומתי קיצוני המוביל למצוקה נפשית, וככזאת תטופל על ידי הקופה הן על ידי שירותיה או על ידי ספקי השירות האחרים עימם תעמוד בהתקשרות.
עאידה תומא סלימאן: תעמוד בהתקשרות.
<שמואל הירשמן: היא כבר עומדת.
<חנה שטרום כהן: אם רק אפשר להגיד מילה אחת:
<חנה שטרום כהן: לפעמים הטראומה המינית יוצאת אחרי חודשים והיה לי מטופל שזה יצא אחרי שנה וחצי.
<חנה שטרום כהן: אז איך בדיוק הקופה תאשר לנו טיפול באנשים האלה, כשבשלב הראשון זה בכלל לא ידוע?
עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת תשובה מהירה – האם ידוע על הסכמים בין קופות החולים?
עאידה תומא סלימאן: הרי המשרד מעביר לספק אחר את הגשת השירות.
עאידה תומא סלימאן: הספק הזה צריך לעמוד באמות מידה מסוימות.
עאידה תומא סלימאן: להגיד לי יש לי את הצוותים ויש לי את זה וזה.
עאידה תומא סלימאן: האם קופות החולים כבר דיווחו למשרד שיש להם התקשרויות עם אנשי טיפול אשר יכולים לעמוד בנטל הזה שהושם על כתפיהם מחר בבוקר?
<חיה ישראל: את זה אני יכולה לבדוק עם האגף לבריאות הנפש.
<שמואל הירשמן: כרגע כל המטופלים, בלי יוצא מן הכלל, שמטופלים כרגע במרפאות הציבוריות, כולם, בלי יוצא מן הכלל, קיבלו טפסי 17 להמשך הטיפול שעליו - - -
עאידה תומא סלימאן: אדוני, זאת לא תשובה לשאלה שאני שאלתי, אני מאד מצטערת.
עאידה תומא סלימאן: זה שהמטופלים קיבלו טופס זה לא עונה על השאלה המהותית שאני שאלתי.
עאידה תומא סלימאן: יש ספק שניתן לו תקציב כדי להגיש שירות.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לדעת אם הספק הזה, שנקרא קופות חולים, יש לו את הצוותים שיכולים, כשהמטופלים ממלאים את טופס 17, כן לטפל בהם.
עאידה תומא סלימאן: זאת השאלה שלי.
עאידה תומא סלימאן: עד עכשיו, אם להגיד את האמת, זה עוד דיון שאנחנו מקיימים.
עאידה תומא סלימאן: אמנם לא התכוונו לקיים דיון סביב הרפורמה והשתתפתי בדיונים אחרים.
עאידה תומא סלימאן: עד עכשיו משרד הבריאות לא נתן את התשובה הזאת וגם לא קופות החולים.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהגיע הזמן שנקבל תשובות, פשוט מאד.
<שמואל הירשמן: אז תזמינו את נציגי הקופות.
<קריאה: הם מוזמנים תמיד.
<קריאה: גם בפעם הקודמת הם הוזמנו.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו יודעים לעשות את העבודה ואני יודעת למה הם לא באים וזה לא במקרה.
<יעל נרדי: אני נציגת קופת חולים מכבי.
עאידה תומא סלימאן: את יכולה לתת לנו נתונים?
<יעל נרדי: כן.
<יעל נרדי: אני חושבת צביה אמרה את זה קודם, שמטופלת שלה קיבלה הודעה שהיא קיבלה טופס 17.
<יעל נרדי: מכבי נתנה טופסי 17 ותמשיך לתת טופסי 17, כמו שד"ר הירשמן אמר, לכל המטופלות, בכל המרכזים הציבוריים ועד המנוי הארוך השני, כלומר אחרי 70 טיפולים, זה לא דורש שום אישור.
<יעל נרדי: אם מרכז רפואי מבקש מנוי אבחוני, מנוי קצר ושני מנויים ארוכים ואנחנו מדברים על 70 טיפולים רק לפי בקשת המרכז הרפואי, זה לא דורש שום אישור.
<יעל נרדי: 70 טיפולים זה לפחות שנה ומשהו טיפול.
עאידה תומא סלימאן: 70 מגעים, לא טיפולים.
<ציפי נחשון גליק: מגעים אתם קוראים לזה זה גם אם זו שיחת טלפונים.
עאידה תומא סלימאן: בגלל זה תיקנתי ואמרתי 70 מגעים ולא טיפולים.
<ציפי נחשון גליק: צריך להחליף את המילה מגעים כשמדובר בנפגעות תקיפה מינית.
<יעל נרדי: אבל 70 זה מספר מאד גדול, ואחר כך אם יצטרכו, אני מאמינה שיהיו.
<יעל נרדי: הרוח היא לא להפסיק טיפול לאף מטופל.
<יעל נרדי: זאת הכוונה של קופת החולים מכבי.
מיכל רוזין: היא הצהירה.
מיכל רוזין: את אומרת את זה לפרוטוקול של ועדת הכנסת.
<יעל נרדי: אין הנחיה להפסיק טיפולים.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו הזמנו את שאר קופות החולים ואפילו נרשמו אצלנו שהם מגיעים – מקופת חולים מאוחדת.
עאידה תומא סלימאן: היא נמצאת פה?
עאידה תומא סלימאן: יופי.
עאידה תומא סלימאן: למה לא מעירים שאתם נמצאים כדי שלא אגיע שלא הגעתם?
<יעל אייזן: אז הגענו.
עאידה תומא סלימאן: ברוכות הבאות.
<יעל אייזן: ברוכים הנמצאים.
עאידה תומא סלימאן: אפשר לקבל תשובה גם מכם?
<יעל אייזן: כן.
<יעל אייזן: אנחנו מהשירות הסוציאלי של קופת החולים מאו חדת.
<יעל אייזן: שמי יעל אייזן וביחד איתי נמצאת קרן זמיר.
<יעל אייזן: לגבי ההגבלה, אין הגבלה כל זמן שיש הצדקה מקצועית טיפולית, וזאת תשובה של ממונה בריאות הנפש שלנו.
<יעל אייזן: שאלנו אותו שאלה ישירה וזאת התשובה שלו.
זאב בנימין בגין: מי מאשר את ההצדקה?
עאידה תומא סלימאן: זהו, מי קובע את ההצדקה?
<יעל אייזן: אני אומרת שוב, זו תשובה של הפסיכיאטר הראשי שלנו, ששאלנו אותו מפורשות.
<יעל אייזן: שוב, אנחנו מהשירות הסוציאלי.
<יעל אייזן: אינדיקציות של בריאות הנפש, טיפולים, זה הם אמורים לאשר.
<קריאה: אז למה הם לא באו?
עאידה תומא סלימאן: מי?
<יעל אייזן: אני אומרת שוב, אנשי בריאות הנפש.
<יעל אייזן: זו תשובה של הממונה הראשי של בריאות הנפש במאוחדת.
<יעל אייזן: המאוחדת הקימה מערך שבעצם לא היה לנו עד כה, מערך רחב שהיא עיבתה אותו עכשיו.
<יעל אייזן: היא עשתה הכשרות לרפואה ראשונית לרופאי משפחה, לרופאי ילדים.
מיכל רוזין: לטיפול בטראומה מינית?
<יעל אייזן: אני אומרת שוב, כרגע, כמו שהיא אמרה, במידה ולא יהיה לנו את השירות, השירות נקנה.
<יעל אייזן: להגיד לך בדיוק, למשל לשאלה של יושבת הראש – עם איזה ספקים, להגיד לך שמות – אין לי את הידע הזה.
עאידה תומא סלימאן: אני אפילו לא ירדתי לרזולוציה כזאת לשאול מי הספקים.
עאידה תומא סלימאן: אני שאלתי האם יש בכלל הסכמים.
<יעל אייזן: אני יודעת שכן.
<יעל אייזן: אני לא יודעת להגיד לך שמות.
זאב בנימין בגין: האם יש מגבלה הידוע לך, מגבלה תקציבית מטעם הקופה?
<יעל אייזן: אין לי תשובה לענות לך על זה.
<יעל אייזן: זה דבר שאני צריכה לברר.
<ציפי נחשון גליק: זה שתי יחידות נפרדות בקופות החולים.
<יעל אייזן: כן, אנחנו יחידה נפרדת.
<יעל אייזן: אנחנו השירות הסוציאלי ויש את מערך בריאות הנפש.
זאב בנימין בגין: אז למה לא הגיע איש מבריאות הנפש, לא הבנתי.
זאב בנימין בגין: כי הוא עסוק ברפורמה?
עאידה תומא סלימאן: כן, הם מתכוננים לרפורמה.
זאב בנימין בגין: זה סימן טוב.
עאידה תומא סלימאן: וגם להם יש את התשובות.
עאידה תומא סלימאן: הם שלחו מי שאין לו.
עאידה תומא סלימאן: עם כל הכבוד, זה לא בעניין אישי.
עאידה תומא סלימאן: יש דברים שאנחנו רוצים לשמוע תשובות מאלה שצריכים לספק את התשובות.
<יעל אייזן: אני רוצה להגיד עוד משפט מאד חשוב, דווקא כן בכובע שלי כשירות סוציאלי.
<יעל אייזן: זה לא שאנחנו לא נתקלות, ובעיקר נתקלות, כי אצלנו הרוב הוא נשי, בנפגעות תקיפה מינית.
<יעל אייזן: ונכון שעד עכשיו התחום של בריאות הנפש לא היה באחריות הקופה, אבל תמיד עבדנו גם עם שירותי הקהילה וגם נמשיך לעשות את זה, וזה כן בכובע שלנו כשירות סוציאלי.
<יעל אייזן: כשמגיעה נפגעת תקיפה מינית אנחנו גם חוברים לשירותי הקהילה בנוסף למענה של בריאות הנפש.
<יעל אייזן: אנחנו עובדים עם הרווחה, עם התחנות.
<יעל אייזן: זה לא שהיא מגיעה ואז אנחנו מחכים שעכשיו מישהו יעשה את כל התיווך, הקישור והליווי.
<יעל אייזן: כשזה מגיע לפתחנו – אנחנו עשינו ונמשיך לעשות.
<יעל אייזן: זה בנוסף.
עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת עכשיו לדבר באופן קצר וקולע.
עאידה תומא סלימאן: בואו לא נחזור על כל הדברים שנאמרו עד עכשיו.
עאידה תומא סלימאן: שלוש דקות לכל דבר.
עאידה תומא סלימאן: ד"ר חנה קהת, בבקשה.
<חנה קהת: אני רוצה לומר ממש בקצרה שלושה דברים.
<חנה קהת: קודם כל תודה למרווה על שהכניסה אותי לכל העסק.
<חנה קהת: בשנה האחרונה אני פשוט נדהמתי כמה שפתולוגיה החברתית של הכחשת האלימות המינית בעצם גולשת להפקרת הנפגעות של אותה אלימות, כך שאנחנו כחברה פושעים פעמיים.
<חנה קהת: פשענו בהפקרת הילדים והילדות לפוגעים ופוגעות, לא מנענו, לא בחינוך נכון.
<חנה קהת: אין שום דבר בחינוך שמונע אלימות מינית.
<חנה קהת: סליחה על הקיצוניות, אבל מערכת החינוך מפקירה את הילדים, כי היא לא מונעת, היא לא מחנכת למניעה.
<חנה קהת: וכל המערכת הטיפולית לוקה באותה פתולוגיה של התעלמות.
<חנה קהת: אני רוצה להתחבר לדוגמא שמרווה הביאה, שמישהי שהסימפטום שלה הוא הפרעות אכילה, שאין לה טיפול בבעיה.
<חנה קהת: היא נמצאת שנים בבתי החולים שמטפלים בסימפטומים, כמו חולה סרטן שהיו נותנים לו כל הזמן כדורים לכאבי ראש, אבל מחכה שנתיים ורבע כבר כדי להתקבל למרכז תמר, למרות שהיא מאושפזת בבית חולים במחלקה של בריאות הנפש, אבל אין טיפול מותאם.
<חנה קהת: זה פשוט לא יאומן.
<חנה קהת: המדינה מפקירה את הנפגעות, שזה 25% מאוכלוסיית הנשים בארץ.
<חנה קהת: אוכלוסייה של רבע מאיתנו, מהנשים ועוד פלח מאד גדול גם של גברים, מופקרת, כי אנחנו מתביישים להישיר מבט ולהגיד – יש לנו בעיה של אלימות מינית.
<חנה קהת: כך שהבעיה הזאת היא אקוטית בכל הרמות: בריאות, רווחה, חינוך.
<חנה קהת: בכולם יש איזה שהוא סוג של לטמון את הראש בחול.
<חנה קהת: אני מבחוץ, כנודניקית שהולכת ממשרד למשרד וצורחת, כי אני כבר לא יכולה לראות את זה.
<חנה קהת: עכשיו שוחחתי עם ורד, וחשבתי שכמו שבסופו של יום הוקמה נציבות למען זכויות בעלי המוגבלות, חייבים להקים נציבות ממשלתית שתתאם ותתאר.
<חנה קהת: אני חושבת שחייבים לרכז את כל הנתונים, לרכז את הפיקוח וסוף סוף לקחת את האוכלוסייה הזאת ולהפסיק להדיר אותה מהזכויות שלה.
<חנה קהת: ומגיע לה שלפחות ניקח אחריות על ההפקרה שהפקרנו את כל התחום הזה.
<חנה קהת: כשהגענו למשרד החינוך ואמרנו – צריך להתחיל לחנך למניעת אלימות מינית – זרקו אותנו מהמדרגות.
<חנה קהת: אין חינוך למניעת אלימות מינית וכל יום יש פרשה שילדים אנסו חברה שלהם.
<חנה קהת: אבל איפה המניעה?
<חנה קהת: איפה החינוך?
<חנה קהת: גם זה אין.
<זהר סהר-לביא: אז עכשיו יש תכנית שמשרד החינוך מוביל.
<חנה קהת: אין תכניות.
<חנה קהת: יש תכניות של שפ"י של התערבות.
<חנה קהת: אין ממש מניעה.
<זהר סהר-לביא: יש תכנית שנבנית.
<חנה קהת: סליחה, על תכניות שנבנות אנחנו כבר נדבר.
<חנה קהת: אני פשוט רציתי להקים את הצעקה הזאת, כי אני פשוט לא מאמינה.
<חנה קהת: לפעמים זה פשוט כתם כל כך גדול על החברה שלנו.
עאידה תומא סלימאן: יוהנה אברהמי, בית החולים כפר שאול.
<יוהנה אברהמי: אני האחות האחראית בבית החולים שאול, במחלקה בה נמצאת היחידה.
<יוהנה אברהמי: יש לנו 5 מיטות למטופלות נפגעות תקיפה מינית.
<יוהנה אברהמי: יש לנו 100,000 שקלים לשנה ואין תכנון לתקציב נוסף.
<יוהנה אברהמי: שנת 2016 תהיה השנה האחרונה של התקציב.
<יוהנה אברהמי: מאד חשוב קודם כל לדאוג לתקציב חדש.
<יוהנה אברהמי: דבר שני, המחלקה בה נמצאת היחידה אמורה לעבור לבניין חדש, וזה אומר שהמחלקה הופכת להיות מחלקה סגורה.
<יוהנה אברהמי: אז לא ברור מה יהיה עם היחידה, בגלל שגם המחלקה תהיה מעורבת.
<יוהנה אברהמי: מחלקה סגורה מעורבת.
<יוהנה אברהמי: המיטות של היחידה – יותר מתאים שהן תהיינה במחלקה הפתוחה, אז צריך לחשוב על זה.
רויטל סויד: ואתם צריכים עוד מיטות?
רויטל סויד: זאת אומרת כשיש להם 5 מיטות זה מצב חסר?
<יוהנה אברהמי: הבעיה כרגע זה לא מספר המיטות, למרות שיש כמובן גם רשימת המתנה, אבל הבעיה הגדולה היא שאנחנו הופכים להיות מחלקה סגורה ולא ברור מה היה עם היחידה – אם היא תהיה בתוך המחלקה הסגורה.
<קריאה: חולי סרטן זה ברשימת המתנה?
<שמואל הירשמן: אין שום רשימת המתנה לאשפוז פסיכיאטרי ביחידות.
<טניה שיפמן: זה לא נכון.
<טניה שיפמן: כשאנחנו מפנים נשים לאשפוז בכפר שאול, הן צריכות לפעמים לחכות כמה שבועות עד שמתפנה מיטה ביחידה הייעודית.
<שמואל הירשמן: יש במקום אחר בארץ.
<טניה שיפמן: אוקיי, אבל מטופלת מירושלים, שיש לה ילדים קטנים בירושלים, זה לא רלבנטי כלפיה.
עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת לא להרגיש כל פעם צורך להגן.
עאידה תומא סלימאן: עולות מהשטח בעיות די רציניות שאינן מפתיעות אף אחד מאיתנו.
עאידה תומא סלימאן: מי שמטפל בנושא הזה יודע שהבעיות האלה קיימות.
עאידה תומא סלימאן: אז בואו לא נגיד.
<שמואל הירשמן: אני רוצה בהמשך לקבל את רשות הדיבור לדבר בעניין הזה.
עאידה תומא סלימאן: אם יהיה זמן, כי אתן לאלה שלא דיברו עדיין.
<יוהנה אברהמי: אז אלו שתי הבעיות הגדולות מה יהיה בהמשך לגבי התקציב ומה יהיה בכלל עם היחידה, אחרי שאנחנו הופכים להיות מחלקה סגורה מעורבת, שהרבה פחות מתאים שהיחידה נמצאת שם, בתוך המחלקה הסגורה.
<יוהנה אברהמי: יש כל מיני מחשבות על פתרונות.
<יוהנה אברהמי: אנשים שמנהלים את היחידה, כמו דורית גורני שהייתה אמורה להיות כאן.
<יוהנה אברהמי: היא יותר מתמצת.
<יוהנה אברהמי: יש תכניות שצריך יותר מדריכות, גם לבוקר וגם ללילה, ברגע שאנחנו הופכים למחלקה סגורה.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו נצטרך להיכנס לנושא הזה יותר בפרטי פרטים ולנסות לבדוק מה קורה עם התקציב וגם עם השינוי הזה, החל על היחידה ומה ההשלכות של השינוי הזה.
עאידה תומא סלימאן: אני מבטיחה שאני אעקוב אחרי הנושא ואנסה לקיים דיון רציני מה הולך שם.
עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת, בבקשה.
עאידה תומא סלימאן: זה לא כל יום שאנחנו מקבלים חברי כנסת חדשים לוועדה, בבקשה.
רויטל סויד: על אף שאני לא חברה בוועדה, אני שמחה מאד להיות פה.
עאידה תומא סלימאן: עדיין לא נתנו לי שריון.
עאידה תומא סלימאן: אולי זאת תהיה טעימה שתעודד אותך להיות חברה בוועדה.
רויטל סויד: בכל מקרה, גם אם אני לא אהיה חברה בוועדה, ולא ניכנס לפוליטיקות פנימיות כרגע, אבקר פה באופן תדיר, עד כמה שוועדת חוקה תאפשר לי לברוח.
רויטל סויד: דרך אגב, זה המקום להדגיש – ורד – תמיד מתבלבלים בינינו.
רויטל סויד: אז בפרוטוקול היום שיהיה רשום ורד ורויטל.
רויטל סויד: הייתי מקבלת פרוטוקולים של בית המשפט – עורכת הדין ורד סויד, אז לפחות שפה יידעו.
עאידה תומא סלימאן: אני מקווה שאני לא טעיתי בשם.
עאידה תומא סלימאן: התחלתי לחשוש.
רויטל סויד: קודם כל לגבי הנושא של נפגעות ונפגעי תקיפה מינית, שהוא נושא מאד מורכב וטעון והסיבה שבאתי לשמוע את הדברים זה שאני חושבת שהגיע הזמן לעשות קצת חשיבה מחוץ לקופסה, ולהבין שכשאנחנו מטפלים בנפגעי - (ומעכשיו אני אגיד נפגעי תקיפה מינית וכמובן שהכוונה היא גם לנפגעי וגם לנפגעות).
רויטל סויד: כשאנחנו מטפלים בנפגעי תקיפה מינית בכל מיני מסגרות – בין אם זה במחלקה לבריאות הנפש ובין אם זה בקופות החולים ועוברים בכל מיני מקומות, קורים שני דברים.
רויטל סויד: אלף זה מתייג, והתיוג הזה הוא לא תיוג נכון.
רויטל סויד: בגלל שנפגעי תקיפה מינית סובלים והם זקוקים לעזרה והם זקוקים לסיוע – חלק ברמה פסיכולוגית וחלק ברמה פסיכיאטרית וחלק אפילו ברמה יותר חמורה או פחות חמורה, אבל המעברים האלה, בכל מיני מחלקות, כשבעצם זה מה שמאפשרים הקופות, בתי החולים, הגופים, יוצרים איזה שהוא תיוג שהוא לא נכון.
רויטל סויד: כי נפגעי תקיפה מינית בהכרח נפגעים גם ברמה הנפשית, ברמה זו או אחרת, בהכרח.
רויטל סויד: ויכול להיות שצריכה לצאת איזו שהיא קריאה דווקא פה ודווקא מהוועדה ודווקא מהאנשים שנמצאים פה, לבוא ולהקים איזה שהוא גוף כלשהו שיהיה גוף שיאחד תחתיו את כל נפגעי התקיפה המינית למיניהם בטיפול בהם, כמו שיש היום את מרכז נוגה לנפגעי עבירה.
רויטל סויד: כל אחד יכול ללכת גם לעורכי דין פרטיים ולאנשים אחרים, אבל יש את המקום הזה שמאגד, שהוא בית וכל אחד מקבל את הטיפול ברמה שהוא צריך.
רויטל סויד: ואם היה לנו איזה שהוא גוף כזה שמאגד את הכל, אז היה יודע נפגע תקיפה מינית שהוא מגיע לאיזה שהוא מקום שמכיל אותו, שמחבק אותו, שיכול לתת לו מזור ומרפא ברמה אישית.
רויטל סויד: ולגופו של עניין, זו קריאה שצריכה לבוא ולצאת ואז בכלל לא היינו נמצאים בבעיות של יש תקציב, אין תקציב, יש מיטות, אין מיטות, יש המתנה, אין המתנה.
רויטל סויד: היינו נמצאים באמירה אחרת.
רויטל סויד: הנקודה השנייה שהיא מאד חשובה, וזה דווקא גם עם המעבר לרפורמה, זה כל הנושא של זליגת המידע, מכיוון שבסופו של דבר כל המעבר יאפשר באיזה שהוא אופן זליגת מידע בין מי שהיום חוסים תחת חיסיון של מטפל-מטופל וזה כן יעבור לקופת החולים.
רויטל סויד: בקופות החולים יש גם אנשים שלא נמצאים תחת החיסיון.
רויטל סויד: המידע יהיה פרוץ.
רויטל סויד: זה נכון לגבי כל מישהו אשר עובר טיפולים ויעבור ברפורמה, אבל אחת כמה וכמה לנפגעי תקיפה ונפגעות תקיפה מינית, שאצלם הרגישות היא רבה עוד יותר, עם חשיפה של פרטים מאד מאד אישיים ורגישים, וזה דבר שגם חייבים לתת עליו את הדעת.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת את רשות הדיבור לעפרה שילה, עובדת סוציאלית, מנהלת דירת חירום, עיריית חיפה.
<עופרה שילה: שלום, תודה רבה שאת נותנת לי את רשות הדיבור.
<עופרה שילה: נעים מאד.
<עופרה שילה: אני אדבר בקצרה.
<עופרה שילה: אני הגעתי הנה רק כדי להזכיר שהנשים בזנות הן חלק מקבוצת הנפגעות והייתי מאד רוצה להשמיע את קולן בוועדה הזאת, להזכיר מה שרובנו יודעים ויודעות, שהנשים האלה כולן, רובן ככולן נפגעו מינית בגיל מאד צעיר וכולן ממשיכות היום להיפגע בזירות הזנות ובחיים שלהן בכלל.
<עופרה שילה: במדינת ישראל אפשר להתבלבל ולחשוב שכשמדובר על אלימות כלפי נשים וכשמדובר על אלימות מינית כלפי נשים, זה לא כולל את הנשים בזנות, כי התפקיד שלהן הוא להיפגע בעצם.
<עופרה שילה: ויותר מזה, אני חושבת שהן לא נחשבות כנפגעות, כי זה לגיטימי.
<עופרה שילה: הן זונות והן שם כדי לספק את הצרכים של מי שפוגע בהן.
<עופרה שילה: אז הייתי מאד מבקשת להכיר בצרכים המיוחדים של הנשים האלה, גם במחלקות האשפוז, שאנחנו רואים שהן בעצם נפגעות, כמו נשים אחרות, אבל בדרך כלל האצבע המאשימה מופנית אליהן, מאותן סיבות שהזכרתי קודם.
<עופרה שילה: יכול להיות שצריך לחשוב על מחלקות שהן לא מיועדות לנשים בלבד, מגדרית, אלא גם הצוות, ואני מדברת מתוך ניסיון וידיעה.
<עופרה שילה: אני רואה מה קורה אצלנו בבית, כשנכנס גבר, כל הדפוסים הקשים מאד של הזנות מתעוררים.
<עופרה שילה: זה חזק מהן.
<עופרה שילה: אני פה אולי לשבור איזה מיתוס.
<עופרה שילה: אני רוצה לספר לכן שהמטופלות שלנו לא אוהבות את זה.
<עופרה שילה: הן לא נהנות ממין, הן נגעלות, הן נדחות, הן עושות את זה באמת, כמו שהן אומרות – אנחנו זונות כבר מגיל 4.
<עופרה שילה: זה מה שהן יודעות.
<עופרה שילה: הקשר הזה, ההקשר הזה מאד קשה להתיר אותו.
<עופרה שילה: הוא דורש טיפול מאד מעמיק.
<עופרה שילה: אני רציתי להגיד לך מרווה, שאני מאד הזדהיתי עם ההרגשה שלך של אוזלת היד ושל החוסר אונים, לא מהמקום של מטופלת היום, אלא כאשת מקצוע, שקשה מאד לאשפז את המטופלות שלנו.
<עופרה שילה: אשפוז פסיכיאטרי של אישה בזנות הוא אף פעם לא פשוט, הוא נתקל בהרבה מחסומים.
<עופרה שילה: גם כשהיא כבר נכנסת למחלקה, היא הופכת למזרון שם של המחלקה, בגלל הדפוסים שלה.
<עופרה שילה: היא נזרקת משם, ברוב המקרים, וההרגשה של אוזלת היד היא מאד מאד קשה.
<עופרה שילה: הן מתאבדות גם מהר וגם לאט על ידי סמים, על ידי שימוש, על ידי הזנות.
<עופרה שילה: אני כאן כדי להשמיע את קולן.
<עופרה שילה: תודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו נקיים דיונים מיוחדים בנושא של סחר בנשים בזנות.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו נדאג לבדוק את הנושא לעומק, עם הצרכים ואני מודה לך על השיתוף.
עאידה תומא סלימאן: גברת ורד סויד, מנכ"לית הרשות לקידום מעמד האישה, בבקשה.
<ורד סויד פאר: מתוך כל הדברים ששמענו, אני חושבת שהרעיון של לבחון אפשרות של הקמת נציבות של גוף שיאחד את הכל ויטפל בזכויות, כמו שיש בנציבות לנכים, אני חושבת שהנושא של נפגעים – וזה כולל גברים, ילדים ונפגעות עבירה - מחייב איזו שהיא חשיבה הוליסטית.
<ורד סויד פאר: אנחנו ראינו את זה בכמה דוגמאות.
<ורד סויד פאר: תוך כדי שאנחנו יושבים, פורסם על מדריך שתקף מינית בצהרון וזה דברים שאנחנו יודעים שהם חלק מהמציאות ויש בה תת דיווח.
<ורד סויד פאר: הנושא של להקים מיטות אשפוז כחלק ממערך כולל, הוא לא נותן מענה שהוא אקוויוולנטי למחלקות נפרדות.
<ורד סויד פאר: עם כל התפיסה, שבעיני היא תפיסה שלא מספיק מכירה את נפגעי קורבנות עבירה, לחשוב שצריך לאכלס אותם במקום ביחד, כי החיים הם ביחד – היא לא נכונה.
<ורד סויד פאר: היא לא נכונה לא רק לנפגעי קורבנות עבירה.
<ורד סויד פאר: בחיים ביחד – נשים וגברים זרים לא נמצאים באותו חדר.
<ורד סויד פאר: אתמול שיכור בחדר מיון תקף אישה בת 80.
<ורד סויד פאר: זה לא מצב שהוא מצב טבעי ולכן השאלה בעיני המתבונן והחוקרים, המטרה שלנו היא לא הפחתת אלימות כללית בבתי חולים.
<ורד סויד פאר: המטרה שלנו היא לטפל בנפגעות ובנפגעים.
<ורד סויד פאר: ואם אנחנו נסכן נערה נפגעת – והיו לי מקרים כאלה, של נערות שלפני שנים אושפזו והותקפו בתוך בתי חולים, אני חושבת שהמטרה המרכזית שלהם היא ביטחון ולכן צריך להבין שזה מחלקות שצריכות להיות נפרדות.
<ורד סויד פאר: הפתרון של מיטות, למיטב הבנתי, היה פתרון זמני, עד שתוקם היחידה הנפרדת.
<ורד סויד פאר: פיתרון דיפוזי של עוד מיטות בתוך מחלקות, אני חושבת שאנחנו לא עושים בזה כלום.
<ורד סויד פאר: ולכן אני חושבת שצריך להתכוונן לתפיסה של הקמת נציבות או גוף שנותן שירותים ומתפעל אותם עם רעיון של כמה דברים.
<ורד סויד פאר: אנחנו דאגנו להעברת התקציב כבר בשנת 2013 והתשובות שנמסרו לי עד היום שהיחידה תיפתח בשנת 2016.
<ורד סויד פאר: לי זה חדש היום - - -
עאידה תומא סלימאן: ורד, כשאת אומרת – דאגנו להעביר את התקציב – בכמה תקציב בדיוק מדובר שעובר דרככם?
זאב בנימין בגין: ולאיזה ייעוד?
זאב בנימין בגין: על מה מדובר?
<ורד סויד פאר: התקציב של ה-3 מיליון שקלים הוא תקציב ספציפי לנושא של יחידת האשפוז הייחודית לנפגעות תקיפה.
<ורד סויד פאר: כן.
זאב בנימין בגין: תתחילי מהתחלה, ורד, כי אני לא בקיא.
<ורד סויד פאר: התכנית הבין משרדית המקורית הוקמה כתכנית לטיפול שנתי.
<ורד סויד פאר: ולאחר הרבה מאד מאמצים - - -
זאב בנימין בגין: יש בניין?
זאב בנימין בגין: מבנה?
<ורד סויד פאר: תכנית רב שנתית ולאחר שלוש שנים התקציב יועבר לבסיס התקציבי של המשרדים והוא אכן הועבר - - -
עאידה תומא סלימאן: מדובר רק על 3 מיליון שקלים?
<ורד סויד פאר: לא, לא, זה על הדברים השוטפים של התכנית.
<ורד סויד פאר: השלושה מיליון שקלים הם ספציפיים ליחידה שהייתה אמורה להיות בשלב הראשון בכפר שאול ואחר כך במכרז ובדרך כלשהי להיות מוקמת באיכילוב.
<ורד סויד פאר: וכל התשובות שקיבלנו עד היום מהמנכ"ל הקודם לקודם, כפי שצוין פה, היו על ינואר 2016 - למיטב הבנתי סביב הליך מכרזי וכו'.
<ורד סויד פאר: היום אם אנחנו נותנים תאריך של סוף שנת 2016, אנחנו יכולים למצוא את עצמנו עם אותם עיכובים.
<ורד סויד פאר: אז אם בית חולים ספציפי לא רוצה, צריך לאפשר את זה לבתי חולים אחרים, שיעשו וייקחו את זה על עצמם, בטווח סביר.
<ורד סויד פאר: אבל לדעתי, הרעיון של לתת כל פעם מיטות נוספות, זה פתרון של עזרה ראשונה.
<ורד סויד פאר: אנחנו חייבים להקים איזו שהיא יחידה.
<ורד סויד פאר: הטבעי ביותר נראה בעיני, בגלל מרכז לוטם, שהוא צריך להיות אצלכם.
<ורד סויד פאר: אנחנו לא מכירים את מה שנעשה מאחורי הקלעים, אבל אם לא רוצים אותו שם, הוא צריך להיות מוקם במקום אחר, אבל כיחידה שכולה סביב זה ולא עוד מיטות ביחידה אחרת לטיפול בנפגעים.
<צביה זליגמן: וגם אי אפשר לתקצב את זה רק פעם אחת בשלושה מיליון שקלים.
<ורד סויד פאר: להתחיל מזה וכמו שמשרד הבריאות מתקצב כל טיפול בכל פגיעה.
<ורד סויד פאר: את הרי לא אומרת לחולת סכיזופרניה או לחולת מניה דפרסיה – אין לי תקציב לאשפז אותך.
<ורד סויד פאר: ולכן אני לא מבינה - - -