GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ורד סוויד: אנחנו הנשים משוכנעות, ומי כמוך שבאה מהשטח וטיפלה בנושאים הקשים ביותר – במאבק באלימות, בחיזוק זכויות – המשימה המרכזית שלנו היום היא לדאוג שהתובנות שלנו יהיו נחלה של כל החברה, גם של הגברים; שהגברים ימשיכו להיות חלק חשוב מהנושא הזה ומסדר היום.
<ורד סוויד: בימים אלה השרים והשרות בונים את המשרדים שלהם, וזאת הזדמנות מכאן לקרוא למינוי של מנכ"ליות נשים.
<ורד סוויד: אמרו לך שזכית בצוות מקצועי כאן; צוות בעל ניסיון שגם בו יש נציגות לגברים ולנשים, והוא מסור ומחויב לעבודה.
<ורד סוויד: ההצלחה של הוועדה היא הצלחה משמעותית, ויש לה השלכות על פני כל החברה בישראל.
<ורד סוויד: אני תמיד אומרת שנושא השוויון המגדרי הוא לא נושא שעוסק בקידום מעמד הנשים, אלא בקידום החברה, במימוש פוטנציאל כלכלי ובחברה שיש בה הרבה יותר הזדמנויות להצלחה ולשמיעת כל הקולות.
<ורד סוויד: בהצלחה.
עאידה תומא סלימאן: אני מודה לכל המברכים והמברכות.
עאידה תומא סלימאן: כבוד לי שאנשים כמוכם אומרים גם מברכים וגם אומרים את הדברים הטובים ששמעתי.
עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מקווה שנצליח להוביל תהליכים בתוך הוועדה שיקרינו החוצה ויובילו שינויים באופן כללי בחברה, במדיניות ובחוקים.
עאידה תומא סלימאן: אני שמחה שאני נכנסת לתפקיד הזה כשגם בפעם הראשונה בהיסטוריה של המדינה קובעים שיש שרה לשוויון מגדרי.
עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מקווה ששיתוף הפעולה בין הוועדה לבין המשרד החדש יניב דברים, ונתחיל לקדם דברים שהרבה זמן חיכינו להם.
עאידה תומא סלימאן: רק עכשיו נזכרתי שבישיבות הראשונות שנכחתי בוועדה חברת הכנסת לשעבר יעל דיין הייתה יושבת-ראש הוועדה לפני כ-20 שנה.
עאידה תומא סלימאן: מ-92' אני מגיעה לוועדה הזאת כאורחת.
עאידה תומא סלימאן: אז אני מאוד מקווה שאני אלמד מהפעמים שהגעתי בהן, והרגשתי שאני יכולה לדבר ולהוביל דברים; וללמוד מהפעמים שלא יכולתי להתבטא בוועדה, ולא יכולתי להגיד את דעתי כמו שרציתי – לא לחזור על זה; לזכור תמיד שיש נשים וגברים שמגיעים לוועדה מכיוון שאכפת להם ומכיוון שהם רוצים לשנות.
עאידה תומא סלימאן: אני רואה במינוי הזה ובבחירה הזאת אמירה מאוד משמעותית, במיוחד לנשים הערביות אבל גם לתנועה הפמיניסטית במדינת ישראל.
עאידה תומא סלימאן: יש לי הרגשה שפתאום אנחנו זזים מהשוליים למרכז, וזה נותן לי הרגשה טובה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו בטוח נעבוד ביחד, ונתחיל עכשיו אחרי שננעל את הישיבה הזאת, לקבוע סדר יום של הוועדה לשבוע הבא.
עאידה תומא סלימאן: תודה לכולכם.
עאידה תומא סלימאן: הישיבה נעולה.
עאידה תומא סלימאן: בוקר טוב לכולם, אנחנו מתכבדים לפתוח את הישיבה.
עאידה תומא סלימאן: היום בוועדה אנחנו מציינים ומציינות את יום העיוור הבינלאומי.
עאידה תומא סלימאן: חשבנו שזה נכון בוועדה לקידום מעמד האישה ושוויון מגדרי להקדיש לזה דיון מיוחד שקראנו לו - הדרה כפולה – זכויות נשים עם עיוורון ולקויות ראיה.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת גם להגיד שציון היום הוא בעצם לא רק בוועדה הזאת, אלא בכל הוועדות שמתקיימות כעת או בעוד שעה במשכן.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזו יוזמה מבורכת של המשכן ושל חברת הכנסת קרין אלהרר שיזמה בעצם ודחפה לכיוון הזה.
עאידה תומא סלימאן: הרבה פעמים אנחנו לא שמים לב למה מתרחש סביבנו, ולא מנסים להבין את הקשיים שעוברים על אנשים אחרים.
עאידה תומא סלימאן: האתגר בשבילי היה בנושא הזה, ואני חייבת לשתף במשהו אישי - כמנכ"לית ארגון נשים נגד אלימות לפני כמה שנים, ניגשה לאחד התפקידים בארגון בחורה צעירה, עובדת סוציאלית שרצתה לעבוד במוסד שאנחנו הקמנו אז דירת מעבר לנערות במצוקה.
עאידה תומא סלימאן: הבנתי בראיון כבר שהיא עם עיוורון מלידה.
עאידה תומא סלימאן: בשבילי, כמובן, שמתי בצד את כל השאלות המקצועיות שהייתי חייבת לשאול והיה מסקרן בשבילי איך התגברה על כל המכשולים, ואיך הגיעה לאוניברסיטה ואיך למדה, ובעצם, איך לומדים, באיזה שפה לומדים.
עאידה תומא סלימאן: פתאום גיליתי עד כמה שחשבתי שאני יודעת ואני מכירה, ושאני פתוחה לכל מיני חסמים שנמצאים מול אנשים, עד כמה הייתי בורת עם - אומרים בעברית, בנושא הזה, עד כמה לא ידעתי בעצם איך מתנהלים.
זאב בנימין בגין: יותר טוב לגביך – לא ידעתי.
עאידה תומא סלימאן: אני אקבל אחר כך איזשהו תדרוך קצר מה ההבדל בין שני הדברים.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להגיד שחשוב לנו היום שאנחנו מציינים את זה.
עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שישנם הרבה קשיים, אני יודעת שאנחנו כחברה ישראלית באופן כללי, וגם אני פה מביאה את ההתנסות של החברה הערבית.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו עדיין לא ממש יודעים להעריך ולהוקיר ולהבין את המציאות שחיים בה אנשים עם מוגבלויות מסוימות.
עאידה תומא סלימאן: יש לנו הרבה סטריאוטיפים, יש לנו הרבה דעות קדומות ויש לנו הרבה חוסר רגישות לפעמים איך להתמודד עם הבעיות האלה.
עאידה תומא סלימאן: אני מקווה שאנחנו היום נשמע יותר על המצב של נשים עם עיוורון ולקויות ראייה, ונבין יותר את המציאות הזו.
עאידה תומא סלימאן: כמובן יש לנו אורחים שאנחנו נבקש שיתנו לנו הקדמה בנושא, ואחר כך נקיים את הדיון.
עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת את הגברת נורית חי יהודה, עובדת סוציאלית, מנהלת מתנ"ס "עמישב" לשאת דברים.
<נורית חי יהודה: שלום לכולם, שמי נורית חי יהודה, כפי שגברתי הציגה אותי.
<נורית חי יהודה: אני אמא לשני ילדים, עיוורת מוחלטת, עובדת סוציאלית מעל 25 שנה באגף עיריית פתח-תקווה, אגף רווחה.
<נורית חי יהודה: מרכזת שירות לעיוורים לקויי ראייה, וגם לאחרונה סיימתי תואר שני באוניברסיטה העברית עם עיוורון מוחלט בעבודה סוציאלית התמחות טראומה.
<נורית חי יהודה: קודם כל אני מברכת את כל הנוכחים כאן, וכל אלה שהסכימו ובחרו להשתתף כאן בוועדה, כי למעשה, זה ציון של יום האשה העיוורת, אני בחזון שלי הוועדה והנושא הזה התקיים, מקווה, במהלך כל השנה בסגירת ציון דרך למעט היכרות עם הנושא, ומעבר להיכרות עם האנשים הנשים העיוורות, אלא הכרה הממסדית בצרכים הייחודיים של נשים לקויות ראייה ועיוורות.
<נורית חי יהודה: למעשה, אין מחלוקת, נשים הלקויות ראייה והעיוורות נושאות גם הן על גבן את הסטריאוטיפים והסטיגמה החברתית שיוצרת חיץ בינן לבין החברה ונשים בכלל.
<נורית חי יהודה: אין מחלוקת שמעמד האשה - אין שוויון בין נשים לגברים בחברה, ולמעשה, כל אשה מתמודדת להגיע לכל מיני הישגים או לתפקד בכל תחומי החיים הן כרעיה, הן כאימא, הן כעובדת, אשה עובדת קרייריסטית, ובכלל בחברה עם האלימות המינית וכל ההטרדות וכו', לא כל שכן אשה עם מגבלת ראייה שמשתייכת לקבוצה של אנשים עם מוגבלויות.
<נורית חי יהודה: אמנם החברה שלנו היא צועדת לקראת קידום הזכויות של הנשים עם מוגבלויות, ניסיון להגיע לשוויון, אך עדיין הדברים לא מיושמים, יש יישום חלקי, ואין חשיבה מגדרית בכל הנושא של קבלת החלטות.
<נורית חי יהודה: אמנם יש שינוי חברתי, אני התחלתי ללמוד לפני 25 שנה, יותר, באוניברסיטת תל אביב כלקוית ראייה, ואני יכולה להגיד שאני זוכה לטכנולוגיה מתקדמת וקצת יותר היכרות והכרה עם אנשים עם מוגבלויות, עדיין אנחנו עוד לפני תהליך של שינוי.
<נורית חי יהודה: אמרתי לחברותיי - זורקת חול בים, לא ברור לאן זה יגיע, זה אפילו לא אבן.
<נורית חי יהודה: אנחנו בראשית, זו פעם שנייה שניתנת לי ההזדמנות, ואני גם מודה על כך.
<נורית חי יהודה: נשים לקויות ראייה הן חלק ממיעוט בחברה, ועוד יותר חוות את התחושה של ההדרה החברתית גם נשים שיש להן עוד השתייכות בסטטוס של עוד קבוצות מיעוט, כמו, למשל, נשים מערביות, נשים שהן עולות חדשות, נשים שיש להן בעיות בריאות נוספות, שיש להן נכות כפולה.
<נורית חי יהודה: נשים שתלוי איפה הן גרות, אולי בשדרות, מקום המגורים, בכל קשת החברה הישראלית יש נשים עיוורות.
<נורית חי יהודה: יש 25 אלף בעלי תעודות עיוור, 60% הן קשישות, 60% זה קשישים שמתוכם מחציתם נשים.
<נורית חי יהודה: רוב הנשים הלקויות ראייה בודדות, המצב בשטח - הן בודדות.
<נורית חי יהודה: אני שוב אומרת, הסטטוס של להיות חד-הורית, להיות פרודה, להיות גרושה, גם ככה לאשה רגילה זה קשה, אז על אחת כמה וכמה לאשה לקוית ראייה.
<נורית חי יהודה: אמנם החברה צועדת, אך עדיין אין משאבים לתכניות שאמורות להיות ייעודיות אך ורק לנושא הזה.
<נורית חי יהודה: כל תכנית היא לוקאלית, מוניציפלית, תלוית תקציב, תלוית הנפשות הפועלות, מי שאכפת, או מי שאפשרי לו להקים תכנית כזו או אחרת, אך עדיין אין הכרה ממסדית בצרכים הייחודיים.
<נורית חי יהודה: יש התקדמות, יש הישגים למרכז לעיוור וארגוני העיוורים.
<נורית חי יהודה: אם בשנה האחרונה הצליחו המרכז לעיוור להשיג את גמלת השירותים המיוחדים לכל כלל אוכלוסיית העיוורים, עם כל מיני קריטריונים שלא ייכנס לזה, אז לא נכנסו לתוספת אשה, תוספת אימא, כשם שיש לקצבת נכות תוספת תלויים.
<נורית חי יהודה: אני אומרת שאם לאשה רגילה הדרך היא מלאה במכשולים לפסגה, לא כל שכן, לאשה לקוית הראיה הדרך היא תלולה, אך יש אפשרות לצלוח את המשוכה הזו, וישנן נשים שמצליחות להגיע להישגים בחברה.
<נורית חי יהודה: אני לא הייתי רוצה להציג תמונה כל כך לאשה המסכנה, הייתי רוצה לעורר חמלה ולא רחמים, הבנה והכרה בצרכים הייחודים ולא מתוך חמלה וחסד.
<נורית חי יהודה: נמצאת כאן עמנו ד"ר גילי המר שיותר תדבר על הצרכים, אבל אני כעובדת סוציאלית יכולה לתת לכם שלוש דוגמאות כדי לסבר את האוזן.
<נורית חי יהודה: לאחרונה, ממש בחודש האחרון, קרה מקרה של אימא עיוורת שאושפזה יחד עם בנה בבית החולים, והוא שכב לידה חסר הכרה והיא לא ראתה.
<נורית חי יהודה: לולא היה צוות רפואי או שהיא הייתה בביתה והיא בודדה, לא היינו יודעים מה היה עלול לקרות.
<נורית חי יהודה: דבר שני, אימא לילד קטן ששפך על עצמו מים רותחים של תה, מיד אשפזו את הילד והכריזו על האימא שהיא אמא מסכנת, וזה לא היה פשוט להיות בצל חוק הנוער כדי לקבל מטפלת הביתה – זה כאב עצום לשמוע ולדעת שזה קיים במדינת ישראל בשנת 2015.
<נורית חי יהודה: יש מקרים נוספים של אימא שקשה לה לצאת עם הילד לגן השעשועים, לקרוא לו סיפורים למרות שיש בספרייה המרכזית לעיוורים כתב ברייל, ואנחנו כולנו יודעים שהטכנולוגיה כל כך מפותחת ואפשר לצלוח את זה, אבל המצב הוא קיים.
<נורית חי יהודה: יש צורך בחונכות, אז יש חונכות בשרות לעיוור, ושוב, זה פר יוזמתי.
<נורית חי יהודה: יש שרות ההדרכה השיקומית שזה ניתן לכלל אוכלוסיית העיוורים, ויש מחסור במתן מענה.
<נורית חי יהודה: במקומות מסוימים יש גם מרכז המשפחה ששם זה מקום להשתייכות, להגברת הביטחון העצמי, קבוצות תמיכה לנשים, גם למראה החיצוני.
<נורית חי יהודה: בשנים האחרונות זה קצת עלה למודעות, אבל עדיין החוסר והזעקה מהשטח עולה.
<נורית חי יהודה: אני שוב אומרת, יש אפשרות לצלוח את זה, יש אפשרות להיות אם בגאווה כפי שאני זכיתי להיות אם שלקראת בר מצווה, ובת בת 11, עם המון מתנדבים, עם המון כוחות, עם המון מאמץ, המון רצון, והמון מודעות ותחושה של אחריות לגבי פעוטות וילדים אחרים, כי כדי להיות סטודנט אז יש חונכים ויש תכנית שיקומית, אבל להיות אמא, אתם יודעים, אין אף פעם בדיקה של הורות, וממהרים לבדוק מה מצבם של הילדים, ושל האמא, לבוא לתת יד וכתף לאמא, יש אפשרות להגיע להישגים גבוהים.
<נורית חי יהודה: תודה.
<נורית חי יהודה: אני רוצה להגיד נקודה אחת.
<נורית חי יהודה: אם תשימו לב, מקבלי ההחלטות הם אנשים רואים ואפילו גם לפעמים גברים, ואין אדם, אשה לקויות ראייה, ששותפה בקבלת ההחלטות.
<נורית חי יהודה: אני הייתי רוצה שתהיה הטמעה של המגדר וההטמעה של החשיבה המגדרית יחד עם האנשים בשטח.
עאידה תומא סלימאן: תודה נורית.
עאידה תומא סלימאן: ירשו לי חברי וחברות הכנסת, אני אמשיך לחלק מהאורחים לתת לנו מהידע ומההתנסות שלהם, ואחר כך נפתח לדיון.
עאידה תומא סלימאן: סיבא עדוי, מגדל אור בצפון, רכזת השמה, בבקשה.
<שושי להט קרטר: אני שושי להט קרטר, ואני מפקחת בשרות לעיוור, והייתי רוצה לתת קצת תמונה של המצב.
עאידה תומא סלימאן: תהיה לך הזדמנות.
<שני בן אריה: אני אחראית על השמה, וסיבא עדוי מטורעאן היא רכזת השמה בצוות שלי.
<שני בן אריה: היא פשוט לא יכלה להגיע בגלל נושא בריאות במשפחה, הייתה חייבת להישאר.
<שני בן אריה: אני רק אגיד עליה שהיא אשה מדהימה, סיבא, והיא בשתי ידיים מכולם עשתה גם תואר ראשון, גם תואר שני.
<שני בן אריה: פיתחה שירותים קהילתיים אצלה בטורעאן, והיום היא מלווה אנשים עם לקויות ראייה ועיוורון בחיפוש עבודה באזור שלה.
עאידה תומא סלימאן: הגברת שושי להט קרטר, מפקחת ארצית בשרות לעיוור.
<שושי להט קרטר: אני רוצה להודות לנורית שצללה ישר לנושא, והמחישה לכל היושבים פה את מצבן של נשים עם עיוורון בחברה הישראלית.
<שושי להט קרטר: אני רוצה לתת תמונה כללית של המספרים של כמה אנשים יש לנו.
<שושי להט קרטר: נכון ל-2013 – מצויים היו בישראל 11,617 נשים עם עיוורון, מתוכן – 4.3% הן מתחת לגיל 18.
<שושי להט קרטר: בסך הכול יש בארץ כ-25 אלף אנשים נושאי תעודות עיוור.
מירב בן ארי: כשאת אומרת תעודת עיוור, את מתייחסת לליקויי ראייה ועיוורים.
<שושי להט קרטר: נכון, מתוכם 29.6% בגילאי עבודה, זה אומר 19-62 ו-66.1% קשישות מעל גיל 62.
<שושי להט קרטר: היחס כמו ששאלת ביניהן לבין גברים זה בגילאים הצעירים עד גיל 18 יש פחות בנות עם עיוורון לעומת בנים עם עיוורון - יש 41.5%.
<שושי להט קרטר: בגילאי עבודה 19-62 אחוז הנשים מתקרב לאחוז הגברים – 46.4% לעומת 53.6% בהתאמה, ואילו בגילאי הזיקנה מעל גיל 62 אחוז הנשים עולה על אחוז הגברים – 54 לעומת 46 בהתאמה.
<שושי להט קרטר: הסטטוס המשפחתי זה הדבר היותר מדאיג, וזה הדבר היותר מצריך משאבים.
<שושי להט קרטר: כי מה שאנחנו רוצים שבסופו של דבר נשים עם עיוורון שנשארות לבד, וכמו שנורית נתנה בדוגמאות של התמונה לכך, בעצם, נאלצות להתמודד עם חוסר משאבים לתת את כל הגירויים ומה שמצופה מאמא שתוכל לעשות עם הילדים שלה.
<שושי להט קרטר: אם יש במערכת החינוך וכל המומחים להתפתחות וגדילה המלצות לאמא שתשב ותיתן לילד להתנסות בכל החומרים וכל המכשירים, כשהיא נמצאת לבד בבית ובן הזוג נמצא מחוץ לבית היא לא יכולה לעשות את זה, והיה נכון שיהיה לה כן שעות סייעת מרובות יותר.
<שושי להט קרטר: 42% מכלל הנשים עם עיוורון מעל גיל 18 נשואות, לעומת 67% מהגברים עם עיוורון, ולעומת 60% מנשים רגילות ללא עיוורון.
<שושי להט קרטר: למעלה ממחצית - 57% מהנשים עם עיוורון בודדות, זה אומר, או גרושות, או אלמנות או רווקות לעומת שליש.
<נורית חי יהודה: או פרודות - שהבעלים עזבו אותן לאחר שירדה להן הראיה.
<שושי להט קרטר: לעומת שליש מהגברים עם עיוורון, זה אומר שהתמונה שמתקבלת היא שאם גבר במהלך החיים מאבד את הראייה שלו ונותר עם צורך בסיוע, בת הזוג לא תעזוב אותו כל כך מהר, כמו כשבת הזוג מאבדת את הראייה.
עאידה תומא סלימאן: סליחה, שושי, אם את כבר נותנת סטטיסטיקות, יש לך סטטיסטיקה על המגזר או על האוכלוסייה הערבית כמה אנשים יש להם או גברים או נשים עם תעודות עיוור?
<שושי להט קרטר: לא, אני אבדוק את זה במהלך הדיון.
עאידה תומא סלימאן: כלומר, אין לך סטטיסטיקה שהיא מחולקת לפי שייכות לאומית.
<שושי להט קרטר: אני יודעת שזה כן נבדק, לי אין את זה היום מולי.
<שושי להט קרטר: בעיסוק שלי אני יותר אחראית על נושא התעסוקה, ואני חושבת שבנושא התעסוקה אחוז הלא מועסקות, הנשים, הוא הרבה יותר גבוה, למעלה מ-60% הן ללא עיסוק, אבל אני אבדוק, אם אתם רוצים מספרים באופן כללי, החלוקה בתוך ה-25 אלף נושאי תעודת עיוור.
זאב בנימין בגין: מהי החלוקה הפנימית בתוך קבוצת נושאי תעודות עיוור בין עיוורים לחלוטין לבין לקויות ראייה?
<שושי להט קרטר: אחוז העיוורים המוחלטים הוא הרבה יותר קטן – הוא בערך 25%, אבל מבחינת היכולת התפקודית שלהם הם מתקשים בדיוק באותו אופן.
<שושי להט קרטר: נושאי תעודת עיוור הם לא יכולים לנהוג, והם זקוקים לכל הסיוע וכל המשאבים שהשרות לעיוור נותן, החמורה היא - - -
עאידה תומא סלימאן: שושי, אני יכולה לשאול - הבנתי שבעצם הסטטיסטיקה העיקרית את נתת לנו מבחינת נשים-גברים, השאלה שלי היא יותר אם אפשר להקדיש קצת זמן, וזה מה שחשוב לנו בעצם מה נעשה?
עאידה תומא סלימאן: איזה סוג של סיוע או תמיכה המשרד נותן לנשים?
זאב בנימין בגין: ומה חסר.
ג'מאל זחאלקה: וכמה חסר - מה הוועדה צריכה לעשות?
<שושי להט קרטר: האמת היא שהסיוע שהמשרד נותן, הוא נותן את זה לכלל אוכלוסיית נושאי תעודת עיוור, אנשים עם עיוורון.
<שושי להט קרטר: אנחנו נותנים הדרכה שיקומית, אנחנו מאפשרים החל מגיל אפס, תינוק שנולד עם עיוורון, המשפחה כבר בבית החולים מתחילה לקבל הדרכה שיקומית שנותנת להורים את הכלים איך להתמודד עם הפעוט, וזה עד גיל 120, נותנים את זה לכלל האוכלוסייה גברים ונשים.
<שושי להט קרטר: השרות לעיוור נותן חונכות לילדים עם עיוורון.
<שושי להט קרטר: אין סיוע של חונכות שהיא ספציפית - - -
<מאירה בסוק: את נותנת באופן כללי, אי אפשר לדעת.
<שושי להט קרטר: נכון, הבדיקה זה תלוי הצורך.
<שושי להט קרטר: ברגע שאדם עם עיוורון זקוק להדרכה שיקומית, אז מגיעה מורה שיקומית שעושה הערכה של הצרכים שלו, ועד שהוא לא מיומן ומצליח לעשות את הפעולות הבסיסיות ורוחש את העצמאות התפקודית במלוא היכולת שלו - - -
עאידה תומא סלימאן: סליחה, הייתי רוצה שננהל את הדיון קצת בצורה שנצליח להגיע.
עאידה תומא סלימאן: אני אתן הזדמנויות לשאלות אחר כך, אבל תנו לי לנהל את העניינים ולשאול את השאלות אם אפשר.
עאידה תומא סלימאן: אני אתן עוד חמש דקות כי אני באמת רוצה לשאול, יש עוד דוברים ודוברות ואני רוצה לתת להם את האפשרות לדבר, אבל בגלל שאת מייצגת את משרד הרווחה, הייתי רוצה שנתמקד קצת.
עאידה תומא סלימאן: קודם כל לעבור על מכלול השירותים או הסיוע שהמשרד נותן, את דעתך המקצועית של מה את חושבת חסר וצריך לפעול כדי לתת.
עאידה תומא סלימאן: הדבר השני שהייתי רוצה לשאול, כשאת אומרת הפעולות הבסיסיות, מה זה פעולות בסיסיות?
עאידה תומא סלימאן: - לאכול להתרחץ ולהתלבש?
עאידה תומא סלימאן: או האם החינוך וההורות ועוד דברים שהם בעיניי פעולות מאוד בסיסיות בחיי בני אדם כדי לנהל אורח חיים רגיל.
<שושי להט קרטר: כשאני מדברת על עצמאות תפקודית, אני מדברת על כל מה שאת אמרת פלוס, זה אומר, שכל דבר שאדם עם עיוורון זקוק להתנהלות היום יומית שלו, ויכול להיות שאדם איקס זקוק לפעולות אחרות ושונות מאדם וויי, אותו אדם יקבל את כל ההדרכה שהוא זקוק לה מאל"ף עד ת"ו, זאת ההדרכה השיקומית.
<שושי להט קרטר: אנחנו תמיד צריכים יותר משאבים כדי להעניק לאנשים את מירב השעות על פי הצורך שלהם.
עאידה תומא סלימאן: מקסימום חונכות לאדם אחד או לאשה אחת.
<שושי להט קרטר: אנחנו בהחלט זקוקים למשאבים נוספים למתן חונכויות לאימא בבית כשהיא נמצאת עם הילדים שלה.
<שושי להט קרטר: אנחנו נותנים את המינימום, לא את המקסימום, זה לא יעלה על 6, אפשר במקרים חריגים לתת 8 שעות שבועיות אבל זה באמת במקרים חריגים, זה כלום.
<שושי להט קרטר: מ-0 עד 3 הפעוטות נמצאים במעון יום שיקומי, אבל זה לא משהו ייחודי רק לאימא עם עיוורון.
זאב בנימין בגין: ולו המלצתם, מה הייתה יכולה להיות המלצתכם לתגבור – עוד שעה ביום?
<שושי להט קרטר: היינו ממליצים לפחות שעתיים, שלוש ביום לאמא המטפלת בזה, כי היום הרבה אימהות בוחרות להיות אימהות חד הוריות או יחידניות, ויוצאות להתמודד עם יציאה לעבודה, ועם פרנסת המשפחה.
זאב בנימין בגין: כשאת מחשבת את המכפלות, באיזה תקציב נוסף היה צורך?
זאב בנימין בגין: רק בסדר גודל, תנו לנו מושגים, זה מיליונים, זה עשרות מיליונים.
<שושי להט קרטר: להערכתי מיליון וחצי יוכל לתת מענה לפחות בסיסי.
עאידה תומא סלימאן: אני אשאל שאלה נוספת.
<שושי להט קרטר: זה לא גורף לכל האימהות, לפי קריטריונים, את יודעת, אימא שבאמת נאלצת להישאר בבית והיא אם יחידנית ויש לה יותר מפעוט אחד, פעוט אחד, את יודעת, אפשר, זה צריך להיות באיזשהו קנה מידה.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לשאול ובכל זאת לחזור לעניין של האוכלוסייה הערבית ונשים עם עיוורון.
עאידה תומא סלימאן: האם ידוע קצת סטטיסטיקה מה השכיחות של מקרי עיוורון מלא, או אפילו עם לקויות ראייה בקרב האוכלוסייה הערבית ונשים במיוחד.
ג'מאל זחאלקה: 6,000 סך הכול, זה מה שאני יודע - נשים וגברים.
מירב בן ארי: מתוך 25 אלף.
עאידה תומא סלימאן: זה עדיין הרבה, זה עדיין מעבר.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה מעיד על בעיה חמורה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו יודעים מההתנסות שלנו ומהידע שלנו באוכלוסייה שיש אחוזים גבוהים ובמיוחד בכפרים מסוימים.
עאידה תומא סלימאן: יש כפרים מסוימים שהאחוז קופץ בצורה לא נורמלית, ואנחנו יודעים שחלק מזה תורשתי וחלק מזה כתוצאה מנישואיי קרובי משפחה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו יודעים את זה, השאלה אם במצב כזה, למשל, בכפר מישר, ידוע שיש בעיה כזו.
עאידה תומא סלימאן: האם לשכת הרווחה בכפר מקבלת תגבור בתקצוב בגלל הבעיה הספציפית הזו?
עאידה תומא סלימאן: האם הכפר יש לו תכנית לטפל בנושא.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה תשובה ממשרד הרווחה, בכל זאת הם הממונים על זה.
<שושי להט קרטר: התקציב של משרד הרווחה מחולק לפי מחוזות.
<שושי להט קרטר: בדרך כלל מחוז שמקבל, זאת אומרת, רשות מקומית שפונה למפקחת המחוזית על השיקום במחוז שלה ואומרת שיש לי צורך בתוספת של כך וכך על פי הצרכים, היא לרוב נענית לזה.
עאידה תומא סלימאן: בסדר, זה הקווים הכלליים.
עאידה תומא סלימאן: במקרה הספציפי אני מבינה שאין לך תשובה.
עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מבקשת, אם אפשר, את השאלות שהעלנו ולא היה לכן תשובות, להכין את התשובות ולשלוח לנו כדי שנוכל לעקוב.
<שני בן אריה: יש על זה מידע מסוים.
<שני בן אריה: ספציפית, פתחתי עם סיבא עדוי שהיא מטורעאן, זה כפר שיש בו הרבה, במיוחד נשים.
<שני בן אריה: אני מלווה בעבודה, וגם זה התפקיד של סיבא, ובמגזר יש שני דברים שמאפיינים נוספים, דרך אגב, זה חצי חצי, זה בערך משקף את האוכלוסייה 50% נשים, גברים, אז אפשר להניח שיש 3,000.
<שני בן אריה: אנשים, כפי שנאמר, הן יכולות להיות נהגות של גבר שהוא עיוור, לעומת זאת, אשה עיוורת לא יכולה לצפות למצוא גבר שגבר רואה במגזר במיוחד התחתן איתה, והוא יהיה הנהג שלה כדי שהיא תוכל להתפנות ולעשות דברים אחרים, זה כבר חסם אחד.
זאב בנימין בגין: מסיבות מסורתיות.
<שני בן אריה: חסם שני, הרבה פעמים הם לא רוצים לחשוף, אני עובדת עם הרבה נשים.
<שני בן אריה: אין רצון לחשוף, גם להסתובב עם מקל בחוץ, מקל זה הכרחי לחיפוש עבודה, אז יש את החסם הנוסף הזה.
<שני בן אריה: אני יכולה להגיד שבטורעאן ספציפית, כל פעם שהעובדת הסוציאלית מגישה מישהו, אחת מהנשים לחיפוש עבודה, לכל מי שיכול לעודד אותה, ולקבל את הזכויות שלה, היא מקבלת כי זה פר בן אדם.
<שני בן אריה: העניין הוא שלפעמים האוכלוסייה לא רוצה להיחשף, אז אני חושבת שכן צריך להשקיע תקציב בלהגיע ולאתר את האנשים האלה ולגרום להם לדרוש את הזכויות שלהם.
עאידה תומא סלימאן: תודה, אני חושבת שמה שאמרת זה נכון, ואני יודעת את זה מההתנסות שלי.
עאידה תומא סלימאן: אני בדיוק רציתי כאשר חבר הכנסת זחאלקה דיבר על מספר העיוורים להגיד שיכול להיות שיש יותר, אבל הם לא ניגשים והם לא מבקשים תעודת עיוור כי הם יודעים שיש בזה סטיגמה מסוימת בתוך החברה ולא רוצים.
<נורית חי יהודה: זה אופייני לכל המגזרים.
עאידה תומא סלימאן: נכון, אבל לפעמים במגזר מסוים יותר, זה תלוי עד כמה החברה עצמה מקבלת ותומכת, ולא מפילה סטיגמות על אנשים.
עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להמשיך בדיון.
עאידה תומא סלימאן: גילי המר, חוקרת נושא נשים ועיוורון באוניברסיטת ירושלים.
עאידה תומא סלימאן: בבקשה.
<גילי המר: תודה, נורית שהזמנת אותי לדבר, ואני בדיוק אמשיך את נושא הסטיגמות, וממש כל מה שנאמר כאן.
<גילי המר: אני אנתרופולוגית מהאוניברסיטה העברית.
<גילי המר: בדוקטורט שלי חקרתי את הנושא של נשים עיוורות מעיוורון בחברה בישראל.
<גילי המר: במשך חמש שנים ראיינתי נשים עיוורות, בעיקר מלידה בכל הארץ מרקעים מאוד שונים, גם מהחברה הערבית, ככה הכרתי את נורית, ואני אשמח יותר לדבר על המחקר שלי אחר כך אם מישהו ירצה.
<גילי המר: אני רוצה להזכיר שלושה נושאים ממש בקצרה שנשים עיוורות מתמודדות איתם, וכמובן אפשר להוסיף על זה עוד מעגלי שייכות, כמו לאום, כמו מאמץ כלכלי, כמו השכלה, אבל היום אני ממש אלך לנושאים הכי גדולים, שזה אומר שנשים עיוורות מתמודדות גם עם היותן נשים, גם עם היותן שייכות לקבוצה של נשים בעלות מוגבלויות, וגם עם היותן עיוורות.
<גילי המר: אלה שלושת הדברים שאני אזכיר בקצרה כדי לדבר, וקצת להזכיר את הצרכים הייחודים של האוכלוסייה הזאת וגם להתחבר בסוף למה אפשר לעשות, כי אם זה באמת בא מהמחקר, מהכיוון היותר תאורטי, ונורית היא עולם המעשה כאן, אז אני קצת אנסה לחבר את הדברים.
<גילי המר: חשוב לי להתחבר גם למה שנורית אמרה שאני באמת באה ולמדתי מהאנשים שדיברתי איתם לא לבוא מתוך רחמים או הערצה לחילופין, זה שתי הפרספקטיבות שהרבה פעמים דרכם מסתכלים על נשים בעלות מוגבלויות שאו מעריצים אותן, או עושים איזושהי רומנטיזציה על עיוורון או מתוך רחמים, אלא באמת מתוך צרכים ספציפיים של מגזר באוכלוסייה כמו כל מגזר אחר.
<גילי המר: הדבר הראשון שאני אזכיר זה הנושא של חברה חזותית שאנחנו חיים בחברה שהיא מאוד ויזואלית, חברה חזותית.
<גילי המר: נכתב על זה גם הרבה במחקר, המון חוקרים מזהים את החברה המערבית המודרנית באופן כללי כמאוד ממוקדת בעין ובראייה, זאת אומרת, זה הטכנולוגיה שאנחנו משתמשים בה, זה השפה שלנו שיש לנו הרבה מטאפורות ודימויים שקשורים לראייה.
<גילי המר: אני מבינים ראייה כיכולת הבנה, כיכולת לתפוס את העולם.
<גילי המר: ראיה היא החוש המזוהה עם המחקר, עם המדע האובייקטיבי.
<גילי המר: חוקר מאוניברסיטת תל אביב כתב על המסך כמה שהמסך שולט בחיים שלנו ולא רק מבחינה טכנולוגית, אלא גם מה זה אומר על היחסים החברתיים, המסך הוא שטוח, מה זה אומר על איך שאנחנו מתייחסים אחד לשני.
<גילי המר: סאראמאגו, שאני מניחה ששמעתם על הספר "על העיוורון", המשיל את היכול לראות, לכוח לזהות, להזדהות, לבחור, להבין, לחשוב, לשפוט ולעשות מעשה שזה נראה לי ממש מסכם איך שאנחנו מבינים ראייה.
<גילי המר: נשים עיוורות מודעות לזה, נשים עיוורות שדיברתי איתן מודעות לזה שראייה היא חוש מרכזי.
<גילי המר: שאנחנו שופטים אחד את השני דרך ראייה, ממבט, ממבט ראשון, וצריכות להתמודד עם הדבר הזה שכבר שמו אותם כאיזשהו אחר בחברה החזותית שאנחנו חיים בה.
<גילי המר: הדבר השני זה הנושא של העיוורון, שעיוורון זאת נכות, מגבלה פיזית שלמרות שמעט יחסית אנשים יש להם את זה מבחינה מסחרית, זאת המגבלה הפיזית שבצורה מעניינת הכי נוכחת במיתולוגיות, בסיפורי עם, בייצוגים קולנועיים, בטלוויזיה, זו איזושהי מגבלה שממש מעסיקה את הדמיון האנושי מאות שנים, ולא רק שאנשים עיוורים הכי מאוד בסיפורים כאלה, אלא הם מקבלים בדרך כלל שני תפקידים, או את התפקיד של קדושים שיש להם יכולות מיוחדות כמו חוש מוסיקלי, שיפוט אובייקטיבי, יכולת לנבא את העתיד, או את המקום של חוטאים ורשעים שמקבלים את העיוורון כעונש או כמחלה מדבקת.
<גילי המר: העיוורון, פשוט צריך להבין, זה אמנם קצת יותר תאורתי, אני אנתרופולוגית, אני יותר מתייחסת לרמת המאקרו, החברה, התרבות, אבל כשאדם עיוור יוצא לרחוב ועם מקל, או משהו שמסמל את העיוורון שלו ויודעים שהוא עיוור, אז אולי זה לא ברמת השיח היום-יומי, אבל העיוורון זה משהו שהוא מאוד מרתיע ומאיים, זה אחת הנכויות שהכי מפחידות בני אדם, וזה משהו שאנשים עיוורים נושאים איתם ומתמודדים איתו גם ברמה שהיא יותר מאחורה.
<גילי המר: הדבר האחרון שאני רק אזכיר בקצרה, זה הנושא של נשיות, ומה קורה כשנשיות ונכות נפגשים.
<גילי המר: הצורה בה חברה מתייחסת לנכות, ונורית הזכירה את זה, אנשים נכים באופן כללי נתפסים במרכאות כנשיים, כלומר, נכות היא משהו שמזוהה עם תלות, עם חוסר עצמיות, עם א-מיניות.
<גילי המר: גברים בעלי נכויות יכולים לפעמים לאמץ תכונות גבריות כביכול, כמו עצמאות, אסרטיביות, וככה בעצם נחלצים מאיזושהי סטיגמה של הנכה.
<גילי המר: נשים נכות יש להן פרדוקס, הן לא יכולות להיות גבריות בגלל הנשיות, הן לא יכולות להיחשב נשיות בגלל הנכות שלהן, כי נכות זה גם משהו שלא נכלל באידיאל היופי שמחשיב את הגוף הבריא, השלום, הרואה, ולא משהו שנעזר בכלב או מקל נחיה, ככה שיש פה פרדוקס שעליו נכנס הנושא של עיוורון שנורית הזכירה שנשים עיוורות, תחשבו, דיברנו הרבה על אימהות, ויש את הנושא של הזוגיות, מה קורה שיש תלות בתוך היחסים הזוגיים.
<גילי המר: נשים עיוורות דיברו איתי על מפגש ראשון עם בן זוג למשל, האם להוציא את המקל, לא להוציא את המקל.
<גילי המר: אם אני לא מוציאה את המקל, מישהו צריך להוביל אותי ביד, יש כאן איזשהו מגע פיזי כפוי, זאת אומרת, יש המון מורכבויות ולהחזיר את זה לעולם המעשה ובזה לסיים.